Originaltittel: Left neglected

© Lisa Genova

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Gøril Eldøen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-678-2

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Chris og Ethan

Prolog

Jeg tror en liten del av meg visste at det livet jeg levde, ikke var holdbart i lengden. Det hendte at den hvisket til meg: Sara, skru ned tempoet. Du trenger ikke alt dette. Du kan ikke fortsette på denne måten. Men resten av meg, sterk, smart og fast bestemt på å prestere, prestere, prestere, ville ikke høre snakk om det. Hvis disse tankene en sjelden gang greide å sno seg inn i bevisstheten min, hysjet jeg dem ned, ga dem en skjennepreken og sendte dem på rommet. Vær stille, lille stemme, ser du ikke at jeg har en million ting å gjøre?

Selv drømmene mine begynte å prikke meg på skulderen i et forsøk på å fange oppmerksomheten min. Skjønner du egentlig hva du holder på med? Nå skal jeg vise deg det. Men når jeg våknet, var drømmen alltid uhåndgripelig, og som en sleip fisk jeg hadde fanget med bare hendene, glapp den ut og svømte sin vei før jeg fikk sett ordentlig på den. Merkelig at jeg husker dem alle sammen nå. I nettene like før ulykken tror jeg drømmene prøvde å vekke meg. Etter alt som har hendt, er jeg helt sikker på at de var en form for åndelig veiledning. Beskjeder fra Gud. Og jeg overså dem. Jeg trengte vel noe mindre flyktig og mer konkret.

Som en kraftig smell i hodet.

Kapittel 1

«Deltakere, er dere klare?»

Jeff, den distraherende kjekke programlederen i realityshowet, smiler og haler ut tiden, vel vitende om at han holder på å drive oss til vanvidd.

«Gå!»

Jeg løper gjennom regnskog. Insekter kolliderer med ansiktet mitt der jeg styrter fram. Jeg er en menneskelig frontrute. Insektene griser meg til.

Ikke bry deg om dem. Skynd deg.

Skarpe greiner pisker mot ansiktet, armene, anklene, skjærer meg opp. Jeg blør. Det svir.

Ikke bry deg om det. Skynd deg.

En grein hekter seg fast i den fineste, dyreste silkeblusen min og spjærer den opp fra skulderen til albuen.

Glimrende, da kan jeg ikke ha på meg denne på morgenmøtet. Fikser det senere. Skynd deg. Skynd deg.

Jeg kommer til stranden og ser plankene med drivved. Det er meningen at jeg skal bygge en flåte. Men jeg kan ikke se noe verktøy. Jeg roter rundt i sanden med hendene. Finner ikke verktøy. Så husker jeg kartet Jeff lot oss se på et øyeblikk før han tente fyr på det. Han gliste mens det brant. Lett for ham å være så munter, med nyvaskede klær og magen full av mat. Jeg har verken spist eller dusjet på flere dager.

«Mamma, du må hjelpe meg,» klynker Charlie mot midjen min. Han skal ikke være her.

«Ikke nå, Charlie, jeg må finne et rødt flagg og en verktøykasse.»

«Mamma, mamma, mamma,» maser han. Han drar i det revnede ermet og river det tvers av i linningen.

Glimrende, nå er det definitivt ødelagt. Og jeg tror ikke jeg rekker å skifte før jobb.

Jeg får øye på noe rødt og uskarpt ovenfor den flate stranden, omtrent hundre meter unna. Jeg løper mot det, og Charlie følger etter mens han trygler innstendig, «mamma, mamma, mamma!».

Jeg ser ned og oppdager at det er glitrende biter av grønt og brunt overalt. Glass. Ikke sjøglass. Nytt glass, taggete og skarpt. Knuste flasker over hele stranden.

«Charlie, stopp! Ikke følg etter meg!»

Jeg greier fint å unngå glassbitene mens jeg løper, men så hører jeg at Charlie gråter og at Jeff ler, og jeg tråkker feil. Et grønn glassbit skjærer seg dypt inn i buen under venstre fot. Det gjør fryktelig vondt og blør masse.

Ikke bry deg om det. Skynd deg.

Jeg kommer fram til det røde flagget. Mygg svirrer ut og inn av neseborene mine, munnen, ørene, og jeg spytter og brekker meg. Det var ikke den slags protein jeg var sugen på. Jeg legger hendene for ansiktet, holder pusten og går tolv skritt vest for det røde flagget.

Jeg graver med hendene midt i en sverm av mygg, finner verktøykassen og humper bort til drivveden. Charlie er der, sitter på huk, bygger et slott av knust glass.

«Charlie, hold opp med det der. Du kan skjære deg.»

Men han hører ikke etter, fortsetter bare.

Ikke bry deg om ham. Skynd deg.

Jeg er omtrent halvferdig med flåten da jeg hører ulvehylene.

Høyere. Høyere.

Skynd deg!

Den halvbygde flåten er ikke solid nok til å bære oss begge. Charlie hyler idet jeg løfter ham opp, river ham vekk fra glasslottet. Han sparker og slår mens jeg bukserer ham opp på flåten.

«Når du er over på den andre siden, må du løpe etter hjelp.»

«Mamma, jeg vil være hos deg!»

«Det er ikke trygt her. Du må dra!»

Jeg skyver flåten ut på vannet, og den kraftige strømmen griper fatt i den. Akkurat idet Charlie driver av sted og ut av syne, begynner ulvene å rive og slite i buksa og yndlingsblusen min, flerrer opp huden, spiser meg levende. Jeff smiler mens jeg dør, og jeg tenker: Hvorfor i alle dager ble jeg med på denne dumme konkurransen?

Min menneskelige vekkerklokke, min ni måneder gamle sønn Linus, vekker meg med et brekende «baaabaaa!» over babycallen idet jeg dør.

Fredag

Den egentlige vekkerklokka viser 5.06, omtrent en time tidligere enn klokkeslettet jeg hadde stilt den på. Siden jeg har avfunnet meg med at jeg må stå opp nå, klikker jeg av alarmfunksjonen. Jeg kan ærlig talt ikke huske sist jeg våknet til lyden av bip bip bip og ikke til ett av de tre barna mine som lager liv og røre. Og snooze-knappen er et enda fjernere minne. Morgener da jeg forhandlet med meg selv om noen korte, men deilige ekstraminutter i senga. Bare ni minutter til, kan droppe å barbere leggene. Ni minutter til, kan hoppe over frokosten. Ni minutter til, morgensex. Jeg har ikke rørt den knappen på veldig, veldig lenge. Ja, Charlie er jo sju, så det må være omtrent sju år siden. Det føles som en evighet. Den eneste grunnen til at jeg setter på vekkerklokka hver kveld nå, er at jeg er fullstendig overbevist om at den ene gangen jeg lar være å gjøre det, den ene gangen jeg bestemmer meg for å stole på at de små kjerubene mine kommer til å vekke meg, så vil det være en morgen da jeg har en viktig deadline eller et fly jeg absolutt må rekke, og den morgenen forsover alle tre seg for aller første gang.

Jeg står og ser ned på Bob, der han ligger på ryggen med øynene igjen, slapt ansikt, åpen munn.

«Spiller du død, eller?»

«Jeg er våken,» sier han uten å åpne øynene. «Det er deg han roper på.»

«Han sier ’baba’, ikke ’mama’.»

«Skal jeg hente ham?»

«Jeg er oppe.»

Jeg tasser barføtt på det kalde tregulvet nedover gangen og bort til rommet til Linus. Jeg åpner døra, og der står han i sprinkelsenga og sutter på smokken sin med det lurvete teppet i den ene hånden og det enda mer lurvete, men elskede kosedyret Harepus i den andre. Han smiler med hele ansiktet idet han får øye på meg, og det får meg til å smile, og han begynner å slå hendene mot sprinklene. Han ser ut som en elskelig liten babyfange; soningen er over, alt er klappet og klart, nå venter han bare på å bli løslatt.

Jeg løfter ham opp og bærer ham bort til stellebordet, der det gode humøret hans klapper fullstendig sammen og blir til et forrådt hyl. Han spenner ryggen i en bue og vrir seg til den ene siden, kjemper med nebb og klør mot noe som skjer fem–seks ganger om dagen, hver eneste dag. Jeg kommer aldri til å skjønne hvorfor han så inderlig hater å bli skiftet bleie på.

«Linus, hold opp.»

Jeg må bruke urovekkende mye kraft på å holde ham nede og buksere ham inn i ny bleie og klær. Jeg lager prompelyd på magen hans noen ganger og synger Blinke, blinke stjernelill for å få ham på andre tanker, men han fortsetter å være min innbitte motstander gjennom hele prosessen. Stellebordet står ved vinduet på rommet hans, og det kan noen ganger brukes som avledningsmanøver. Se lille fuglen! Men det er fortsatt mørkt ute, ikke engang fuglene har stått opp ennå. Det er fortsatt natt, for søren.

Linus sover ikke gjennom natten. Natt til i går vugget jeg ham i søvn etter at han hadde våknet med et hyl klokka ett, og Bob gikk inn til ham litt over tre. Han er ni måneder, men har ikke begynt å snakke ennå, bare baba-mama-dada-lyder. Så vi kan ikke spørre ham ut for å få rede på hva som er galt, og vi kan ikke argumentere med ham eller bestikke ham. Hver natt er det en gjettelek som Bob og jeg er lite lystne på, og vi vinner aldri.

Tror du han holder på å få tenner? Burde vi gi ham smertestillende? Vi kan jo ikke dope ham ned hver natt. Kanskje han har ørebetennelse? Jeg så at han nappet seg i øret tidligere i dag. Han napper seg alltid i øret. Har han mistet smokken? Kanskje han har hatt mareritt. Kanskje han ikke vil være borte fra oss. Burde vi ta ham inn i senga vår? Det er vel ikke så bra at han spiser det der? Hva gjorde vi med de to andre? Jeg husker ikke.

Innimellom, av ren og skjær utmattelse, bestemmer vi oss for å ignorere ham. I dag lar vi ham gråte fra seg. Men lille Linus har en bemerkelsesverdig utholdenhet og lunger som aldri klapper sammen. Når han først har bestemt seg for å gjøre noe, så går han hundre prosent inn for det, hvilket er en egenskap jeg tror han vil ha god nytte av i livet, så jeg er ikke helt sikker på om vi bør plukke den av ham. Han kan gjerne gråte i en time, og hele den timen ligger Bob og jeg våkne, og vi ignorerer ikke akkurat gråten, vi lytter til den, fokuserer på den, leter etter subtile endringer i tonen eller rytmen som kanskje kan bety at det nærmer seg slutten, men uten å finne noe som helst.

En av de to andre, som regel Lucy, vil til slutt banke på døra og komme inn til oss.

«Linus gråter.»

«Vi vet det, vennen.»

«Kan jeg få et glass melk?»

Nå står jeg opp og går og henter melk sammen med Lucy, og Bob står opp for å roe Linus. Plan avblåst. Baby vinner. Resultat: Harvard MBA-utdannede foreldre, begge med høy forhandlings- og lederkompetanse: 0 poeng. Ni måneder gammelt barn uten noen formell utdanning eller erfaring i verden: flere poeng enn den slitne hjernen min greier å telle til.

Så fort Linus er påkledd og løftet opp fra det fryktede stellebordet, er alt godt igjen. Ingen sure miner, ingen bitterhet, bare leve i nuet. Jeg gir den lille buddhaen min et kyss og en klem og bærer ham nedenunder. Charlie og Lucy har alt stått opp. Jeg kan høre Lucy romstere inne på rommet sitt, og Charlie ligger i en av saccosekkene i stua og ser på SvampeBob.

«Charlie, det er for tidlig å se på tv nå. Slå av.»

Men han er helt oppslukt og hører ikke hva jeg sier. Jeg håper i alle fall at han ikke hører meg, og at han ikke ignorerer meg med vilje.

Lucy kommer påkledd ut av rommet sitt og ser helt ko-ko ut.

«Hva syns du om stilen min, mamma?»

Hun har på seg rosa vest med store hvite prikker over en oransje langermet skjorte, tights i leopardmønstret fløyel og et florlett rosa strutteskjørt, Ugg-støvler på beina og seks hårspenner festet vilkårlig i håret, alle i forskjellige farger.

«Du ser fantastisk ut, jenta mi.»

«Jeg er sulten.»

«Kom.»

Vi går ut på kjøkkenet, og Lucy klyver opp på en av barkrakkene ved kjøkkenøya. Jeg heller Lucky Charms-frokostblanding i to boller, én til Lucy og én til Charlie, og tar fram en flaske morsmelkerstatning til Linus.

Ja, barna mine er Knøttene-figurer. Charlie, sju, og Lucy, fem, fikk navnene sine uten at vi tenkte et øyeblikk på tegneserien. Charlie er oppkalt etter Bobs far, og Lucy var bare et navn vi begge likte veldig godt. Så da jeg plutselig ble gravid igjen, mange år etter at vi hadde gitt bort eller solgt alt vi hadde av babyutstyr på eBay, mange år etter at vi hadde feiret at vi var ferdige med bleier, sportsvogner og dinosauren Barney, måtte vi finne på enda et navn, og vi famlet i blinde.

«Jeg ville valgt Schroeder,» foreslo en kollega.

«Nei, Linus, helt klart. Eller Woodstock,» sa en annen.

Det var først da jeg innså at vi hadde startet et mønster med de to første barna våre. Og jeg likte navnet Linus.

Jeg gir Linus flaske mens jeg ser Lucy spise alle de fargerike marshmallowsene i frokostblandingen først.

«Charlie, kom og spis! Frokostblandingen din blir vassen!»

Lucy spiser to skjeer til med marshmallows.

«Charlie!»

«Ja da, jeg kommer.»

Charlie sleper seg opp på barkrakken ved siden av Lucy og ser ned på bollen sin som om det er den verste hjemmeleksen han noensinne har fått.

«Jeg er trøtt,» sier han.

«Hvorfor har du stått opp, da? Gå og legg deg igjen.»

«Ok,» sier han og går opp på rommet sitt igjen.

Lucy drikker melken rett fra bollen, tørker seg om munnen med ermet, hopper ned og forsvinner uten et ord. Linus får det travelt med å bli fri som søsteren, og tømmer flasken og raper uten hjelp fra meg. Jeg slipper ham løs på gulvet, som er oversådd med leker og smuler av gullfiskkjeks. Jeg fisker opp en ball og kaster den inn i stua.

«Hent ballen, Linus!»

Han fryder seg over å få være med og leke, og krabber etter den som en vilter valp.

I den lille stunden jeg nå har for meg selv, spiser jeg Charlies urørte, oppbløtte frokostblanding – kan jo ikke bare la den stå – legger kopper og kar i oppvaskkummen, tørker av benken, setter over kaffen, pakker matbokser og snacks til Charlie og Lucy og klargjør stellebagen til Linus. Jeg skriver under på at Lucy får lov til å dra til Plimoth-plantasjen. Ved siden av spørsmålet «Har du anledning til å være ledsager?» krysser jeg av for «Nei». I ranselen til Charlie finner jeg en lapp fra læreren hans:

Kjære Mr. og Mrs. Nickerson

Karakterbøkene ble jo delt ut i forrige uke, og jeg håper dere har hatt tid til å se nærmere på den. Jeg vil gjerne møte dere begge to for å snakke litt om Charlie. Flott om dere kan ringe meg så fort som mulig for å avtale tid.

Beste hilsen

miss Gavin

Charlies karakterbok er ikke noe en forelder drømmer om for barnet sitt, spesielt når den forelderen alltid, alltid, fikk toppkarakterer selv. Bob og jeg visste at det ville være ting å ta tak i, forbedringspotensial på områder som lesing og konsentrasjon. Fjoråret forberedte oss litt på det. Men i barnehagen ble det at Charlie lå under gjennomsnittet i noen få kategorier, avfeid både av førskolelæreren og av Bob. Han er gutt! Han kommer til å venne seg til lange dager og til å sitte stille før han begynner i første klasse. Jeg ser det hvert eneste år. Ingen grunn til bekymring.

Vel, han går i første nå, og jeg er bekymret. Han fikk enten «T» for «Trenger forbedring» eller «3» for «Lavere enn forventet» i de fleste kategorier. Selv Bob bleknet da han leste nedover raden av treere og T-er. Hva det enn er som foregår med Charlie, så holder det ikke med en overfladisk generalisering om kjønn denne gangen. Hva er det som feiler ham?

Lucky Charms-frokostblandingen gjør meg kvalm. Skulle ikke ha spist alt det sukkeret. Jeg åpner laptopen på benken ved siden av kaffemaskinen og sjekker e-post mens jeg står og venter på at den avhengige hjernen min skal få sin dose koffein. Jeg har sekstifire nye e-poster. Jeg var oppe helt til midnatt i går og ryddet i innboksen, så alle disse har kommet i løpet av de siste fem timene. Flere er fra kontorer på vestkysten, sendt sent i går kveld. Minst to dusin er fra kontorer i Asia og Europa, som allerede er godt i gang med arbeidsdagen. Et par e-poster merket «haster» er fra en ung og stressa analytiker ved Boston-kontoret.

Jeg blir oppslukt av å lese og svare på e-post altfor lenge uten å bli avbrutt. Ørene mine fininnstiller seg og hører ikke noe. Hvor er de?

«Lucy? Linus?»

I stua er det bare saccosekkene som ser på SvampeBob. Jeg styrter opp trappa og inn på Lucys rom. Der er de begge to, hvilket betyr at Lucy glemte å stenge grinda nederst i trappa, og at Linus har kravlet hele veien opp på egen hånd. Takk og lov at han ikke prøvde å kravle ned igjen, for hans foretrukne metode akkurat nå er med hodet først. Men før jeg rekker å takke Gud for at han er like hel, før jeg banker i tregulvet for i det hele tatt å ha tenkt tanken på hva som kunne ha hendt, og før jeg får kjeftet på Lucy for at hun ikke stengte grinda, skrus alle sansene mine på maks og trekkes mot Linus. Han sitter på gulvet uten å utforske noe, og munnen hans er lukket på mistenkelig vis. Lucy sitter et lite stykke unna på gulvet og trer et perlesmykke. Gulvet er fullt av perler.

«Linus!»

Jeg griper bakhodet hans med venstre hånd og sveiper innsiden av munnen med høyre pekefinger. Han stritter imot, vrir hodet fra side til side og presser munnen enda hardere igjen.

«Linus, gap opp! Hva har du puttet i munnen?»

Jeg kjenner det. Jeg bøyer fingeren og måker ut en tyggegummirosa plastperle, omtrent på størrelse med et tranebær. Overfalt og ranet og helt uvitende om at han har vært i livsfare, begynner Linus å hyle. Nå står Bob i døråpningen, dusjet, påkledd og bekymret.

«Hva har skjedd?» spør han.

«Han holdt på å bli kvalt av denne her.»

Jeg rekker fram håndflaten og viser ham den morderiske perlen.

«Næh, for liten. Det går bra.»

Men det ligger massevis av større perler strødd utover gulvet rundt Lucy, pluss noen mynter, hårstrikker og en sprettball. Rommet til Lucy er en dødsfelle. Tenk om han hadde valgt å sutte på en kvartdollar? Tenk om han hadde tenkt at noen av de store oransje perlene så ekstra velsmakende ut? Tenk om jeg hadde kommet inn for sent? Tenk om Linus hadde ligget på gulvet, uten å puste, blå om leppene?

Hvis Bob kunne lest tankene mine akkurat da, noe han antakelig kunne, ville han ha sagt stopp, ikke gjør det der. Han ville sagt at jeg må slutte å forestille meg det verst tenkelige og ta det litt med ro. Ingen er skadet. Alle barn putter ting i munnen som de ikke burde putte i munnen. De spiser malingsprøver og småstein og alt mulig rart vi ikke aner noe om. De klatrer til og med opp trapper uten tilsyn. Unger er tøffe, ville han sagt. De overlever.

Men jeg vet bedre. Jeg trenger ikke forestille meg det verst tenkelige. Jeg husker det. Noen ganger overlever barn. Og noen ganger gjør de det ikke.

Som den høyst overtroiske, gudfryktige, lettere tvangsnevrotiske type A-perfeksjonisten jeg er, banker jeg på sengestolpen av tre med perlen i neven, takker Gud for å ha passet på sønnen min, og legger skylden på søsteren hans.

«Lucy, dette rommet er en katastrofe. Du må plukke opp alle disse perlene.»

«Men jeg holder jo på å lage et smykke,» klynker hun.

«Kom, så skal jeg hjelpe deg, Goose,» sier Bob, som nå sitter på huk og plukker perler. «Kan du ikke heller ta på deg et av de ferdige smykkene dine i dag? Så kan du bli med nedenunder sammen med meg og Linus.»

«Charlie har verken spist eller kledd på seg ennå,» sier jeg idet jeg rutinemessig overlater foreldrestafettpinnen til Bob.

Etter en rask dusj står jeg naken foran helfigurspeilet på soverommet og vurderer meg selv mens jeg smører inn armer og bein med et tykt lag Lubriderm.

T, Trenger forbedring.

Jeg veier fortsatt nesten sju kilo mer enn før Linus, og da veide jeg, for å være helt ærlig, fire og et halvt kilo mer enn før Charlie. Jeg griper en håndfull av den løse og skrukkete brøddeigen som en gang i tiden var min stramme mage, og stryker fingeren langs den rustrøde linjen som starter noen centimeter over navlen og uten å falme løper ned mot kjønnshårene. Jeg fortsetter ned til kjøttputene som har lagt seg beskyttende rundt hoftebeina mine, som i sin tur flyttet seg sidelengs for å gi plass til Linus, min største baby, slik at jeg står igjen med bredere hofter og en skuff full av bukser som ikke lar seg kneppe igjen.

Treningsstudioet jeg er medlem av, kunne like gjerne kalles min foretrukne veldedighetsorganisasjon. Jeg er der aldri. Jeg burde virkelig melde meg ut i stedet for å donere hundre dollar til dem hver måned. Og så er det treningsapparatene som står som statuer i kjelleren og samler støv: ellipsemaskinen, Bowflex-benken og romaskinen Bob ga meg til jul da jeg var gravid i åttende måned (var han blitt gal?). Jeg passerer denne spøkelsesaktige utstyrsparken hver gang jeg skal vaske klær, og med tre barn er det ofte. Jeg går alltid raskt forbi, uten å se på dem, som om vi har hatt en eller annen emosjonelt ladet krangel, og gir dem en kald skulder. Det funker. De lar meg være i fred.

Jeg gnir restene av Lubriderm inn i hendene.

Ikke vær så streng mot deg selv, tenker jeg, vet godt at jeg har en hang til det.

Linus er bare ni måneder gammel. Formuleringen «ni måneder opp, ni måneder ned» fra The Girlfriend’s Guide to Getting Your Groove Back popper opp i hodet mitt. Forfatteren tar for gitt at jeg har tid til ting som manikyr og shopping og kundekvelder hos motehusene, og at jeg har gjort groove til min førsteprioritet. Det er ikke det at jeg ikke vil ha grooven tilbake. Det står på lista. Dessverre står det helt nederst, der jeg knapt kan se det.

Før jeg kler på meg, stopper jeg for en siste vurdering. Den lyse huden min er dekket av fregner, takket være min skotske mor. Da jeg var liten, pleide jeg å tegne streker mellom prikkene for å lage stjernebilder og tatoveringer. Favoritten min var den fullkomne femtaggete stjernen fregnene mine dannet på venstre lår. Men det var på åttitallet en gang, før jeg hadde hørt om solkrem, på den tiden da jeg og alle venninnene mine slepte flasker med babyolje med oss til stranden, der vi bokstavelig talt sauterte oss i sola. Nå sier enhver lege og alle mediene at fregnene mine er aldringstegn og merker etter solskader.

Jeg dekker mesteparten av skadene med en hvit topp og den svarte power-drakten fra Elie Tahari. På alle de riktige måtene føler jeg meg som en mann i denne drakten. Perfekt for den dagen jeg har foran meg. Jeg tørker håret med håndkleet og arbeider inn en skummende dæsj Shine-and-Hold. Det er overhodet ikke noe maskulint ved håret mitt, som rødbrunt og tykt bølger ned mot skuldrene. Jeg må gjerne være feit og fregnete og kledd som en mann, men jeg elsker det pene håret mitt.

Etter en rutinemessig påføring av foundation, rouge, eyeliner og maskara setter jeg kursen nedenunder og inn på slagmarken igjen. Lucy er nå plassert i en av saccosekkene og synger med til Dora utforskeren, mens Linus er trygt forvart i lekegrinda ved siden av henne og sutter på hodet til en skolebussjåfør av plast. På kjøkkenet sitter Bob alene ved bordet, drikker kaffe av Harvard-koppen sin og leser Wall Street Journal.

«Hvor er Charlie?» spør jeg.

«Kler på seg.»

«Har han spist?»

«Frokostblanding og juice.»

Hvordan får han det til? «Bob alene med de tre barna» er et helt annet program enn «Sara alene med de tre barna». Sammen med Bob vil de mer enn gjerne være uavhengige små oppgaveløsere, og synes det er helt greit å la ham være i fred helt til han kommer til dem med tilbud om en ny aktivitet. Mens jeg, derimot, har like mye tiltrekningskraft som en rockestjerne, bare uten livvakter. De er på meg. Et typisk eksempel: Linus ligger ved føttene mine, klynker, trygler om å bli løftet opp, mens Lucy gauler «Mamma, du må hjelpe meg!» fra et annet rom og Charlie stiller meg sju hundre nådeløse spørsmål om hva som skjer med søppel.

Jeg tar kaffekoppen min og setter meg overfor Bob. Morgenmøte. Jeg tar en slurk. Den er kald. Får ikke hjelpe.

«Så du lappen fra læreren til Charlie?» spør jeg.

«Nei, hva var det?»

«Hun vil snakke med oss om karakterboka.»

«Bra, jeg vil vite hva som foregår.»

Han stikker hånden nedi dokumentmappen og fisker opp iPhonen.

«Tror du hun kan møte oss før skoletid?» spør han.

Jeg henter laptopen på kjøkkenbenken og setter meg igjen.

«Jeg kan tidlig onsdag og fredag, kanskje torsdag hvis jeg flytter på noe,» sier jeg.

«Jeg kan få til torsdag. Har du mailadressen hennes?»

«Jepp.»

Jeg sender av gårde en mail til miss Gavin.

«Skal du på kampen hans i dag?» spør han.

«Nei, skal du?»

«Rekker nok ikke tilbake i tide, husker du ikke at jeg sa det?»

«Å jo, det stemmer. Jeg kan ikke, hele dagen er tettpakket.»

«Ok. Jeg skulle bare ønske en av oss kunne være der og se ham.»

«Jeg også, vennen.»

Jeg tror han mener det helt oppriktig, men kan ikke hjelpe for at hjernen min oversetter ordene «Jeg skulle bare ønske en av oss» til «Jeg synes du». Og mens girspakene til mitt indre tolkningsapparat smøres, omformer den «kunne» til «burde». Flertallet av kvinnene i Welmont med barn på Charlies alder går aldri glipp av en eneste fotballkamp og oppnår ingen spesiell god mor-status ved å være til stede. Dette er rett og slett bare noe gode mødre gjør. De samme mødrene anser det som en eksepsjonell begivenhet dersom noen av fedrene drar tidlig fra kontoret for å rekke en kamp. Fedrene som står og heier på sidelinja, hylles som strålende fedre. Fedre som går glipp av kampene, er på jobb. Mødre som går glipp av kampene, slik som jeg, er elendige mødre.

En standarddose mammaskyldfølelse synker ned til bunnen av suppa jeg har i magen som består av kald kaffe og Lucky Charmsfrokostblanding. Ikke akkurat noen kraftfrokost.

«Abby kan bli og se på ham,» sier jeg for å berolige meg selv.

Abby er barnepiken vår. Hun begynte å jobbe for oss da Charlie var tolv uker gammel, da barselpermisjonen min var over. Vi var usedvanlig heldige som fikk henne akkurat da. Abby var tjueto, akkurat ferdig med en bachelorgrad i psykologi, og bodde bare ti minutter unna oss, i Newton. Hun er smart, samvittighetsfull, har massevis av energi og elsker barna våre.

Før Charlie og Lucy var gamle nok til å begynne på førskole, passet Abby dem fra halv åtte om morgenen til halv sju om kvelden, mandag til fredag. Hun skiftet bleie på dem, vugget dem i søvn, leste for dem, tørket tårene deres, lærte dem leker og sanger, badet dem og matet dem. Hun handlet mat og gjorde rent. Hun ble et uunnværlig medlem av familien. Jeg kan ikke forestille meg livet vårt uten henne. Ja, hvis jeg skulle bli tvunget til å velge mellom å beholde Bob og å beholde Abby, så har det vært tider da det ville ha vært vanskelig å velge Bob.

I vår fortalte Abby oss det utenkelige. Hun ville slutte hos oss for å begynne på Boston College og ta master i småbarnspedagogikk. Vi ble lamslåtte, fullstendig panikkslagne. Vi kunne bare ikke miste henne. Så vi forhandlet oss fram til en avtale. Ettersom Charlie og Lucy allerede er på skolen sju timer om dagen, var vi villige til å ha Linus i barnehage fra september av, i samme antall timer. Da ville vi bare trenge henne fra tre til halv sju, og vi tilbød oss også å betale deler av skolepengene hennes.

Selvsagt kunne vi ha finkjemmet nettet og funnet noen som sikkert ville vært flink og definitivt billigere. Eller vi kunne ha leid inn noen gjennom et byrå som formidler barnepiker. Men Abby kjenner barna våre. Hun kan alt om rutinene deres, humørsvingningene deres, hva de liker best. Hun vet hvordan hun skal håndtere Charlies utspørringer og Lucys raseriutbrudd, og hun vet at hun aldri, aldri må glemme å ta med Harepus hvor enn Linus skal. Og hun er glad i dem. Hvor mye er man ikke villig til å betale for å vite uten noen som helst tvil at barna får kjærlig omsorg når man selv ikke kan være hos dem?

Charlie stormer inn på kjøkkenet, andpusten. «Hvor er Pokémonkortene mine?»

«Charlie, du har fortsatt på deg pysjen. Glem Pokémon-kortene. Gå og kle på deg,» sier jeg.

«Men jeg trenger Pokémon-kortene mine.»

«Bukse, trøye, sko, og slå av lyset på rommet ditt,» sier jeg.

Charlie kaster hodet bakover i frustrasjon, men overgir seg og tramper opp trappa igjen.

«Noe husgreier?» spør Bob.

«Kan du ringe garasjedørfyren denne gangen?»

«Jepp, har ham på lista.»

Den automatiske døråpneren vår er en av de nyeste modellene, og den har et sensorøye som gjør at den ikke går igjen hvis den registrerer noe under døra, som for eksempel et lite barn. I teorien en super sikkerhetsfunksjon, men den holder på å drive oss til vanvidd. En av ungene, vi mistenker Charlie, driver og skubber borti øyet på høyre side slik at det blir skjevt og ikke kan se venstre side. Og når det blir skjeløyd, virker det ikke i det hele tatt.

Da vi var barn, pleide broren min Nate og jeg å leke Indiana Jones med den automatiske garasjedøra vår. En av oss trykte på knappen på fjernkontrollen, og så skulle vi se hvem som turte å vente lengst før vi løp og rullet under døra som var i ferd med å lukkes. Ingen sikkerhetsfunksjoner på den tiden. Den garasjedøråpneren opererte fullstendig blindt. Leken ville jo vært blottet for moro hvis risikoen for å bli klemt til døde, eller i alle fall skvist på en smertefull måte, ble borte. Nate var veldig flink, dukket og rullet under i absolutt siste øyeblikk. Herregud, jeg savner ham ennå.

Charlie stormer inn på kjøkkenet i T-skjorte, shorts og ingen sko. «Mamma, hva skjer om jorda går tom for tyngdekraft?»

«Hva sa jeg at du skulle ta på deg?»

Ikke noe svar.

«Det er november, du må ha på deg bukse, langermet genser og sko,» sier jeg.

Jeg ser på klokka. 7.15. Han står der ennå, venter sikkert på svar om det med tyngdekraften.

«Gå!»

«Kom igjen, kompis, så finner vi noe som passer bedre,» sier Bob, og de går opp sammen.

Jeg får på de to andre ungene luer og jakker, sender noen flere e-poster, spenner Linus fast i bilstolen, hører på jobbtelefonsvareren, pakker min egen veske, skriver en lapp til Abby om fotballkampen, heller i meg resten av den kalde kaffen og møter til slutt Bob og en akseptabelt kledd Charlie ved ytterdøra.

«Klar?» spør Bob vendt mot meg.

Vi holder hver vår knyttneve i posisjon.

«Klar.»

Det er fredag. Bob leverer ungene på skole og i barnehage tirsdager og torsdager, og jeg tar dem på mandager og onsdager. Fredag er åpen. Hvis ikke en av oss har en udiskutabel grunn til å måtte være på jobb før skolen begynner, avgjør vi det med stein, saks, papir. Saks klipper papir. Papir pakker inn stein. Stein knuser saks. Vi tar dette veldig seriøst begge to. Premien er enorm. Å få kjøre rett til jobb uten unger i baksetet er himmelsk.

«En, to, treeeeee, kjør!»

Bob dundrer sin knyttede neve over mitt fredstegn og gliser triumferende. Han vinner betydelig oftere enn han taper.

«Heldiggris.»

«Dyktighet, jenta mi, dyktighet. Ha en fin dag,» sier han.

«Du også.»

Vi gir hverandre et farvelkyss. Det er vårt typiske morgenfarvelkyss. En rask suss. En velment vane. Jeg kikker ned og ser at Lucys runde, blå øyne følger nøye med. I et glimt ser jeg meg selv studere mine egne foreldre når de kysset da jeg var liten. De kysset når de møttes og når de skiltes og når de skulle legge seg, på samme måte som jeg ville ha kysset en av tantene mine, og det skuffet meg dypt. Det var ikke noe drama der i det hele tatt. Jeg lovet meg selv at hvis jeg ble gift noen gang, så ville jeg ha kyss som betydde noe. Kyss som gjorde meg mo i knærne. Kyss som ville gjøre barna flaue. Kyss som når Han Solo kysser prinsesse Leia. Jeg så aldri faren min kysse moren min på den måten. Hva var poenget da? Det skjønte jeg aldri.

Nå skjønner jeg det. Vi lever ikke i et George Lucas-blockbustereventyr. Morgenfarvelkysset vårt er ikke romantisk, og det er overhodet ikke seksuelt. Det er et rutinekyss, men jeg er glad vi gjør det. Det betyr faktisk noe. Det er nok. Og det er alt vi rekker.