Originaltittel: Racing Toward Armageddon.

© Michael Baigent

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Dag Biseth

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-680-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Takk

Denne boken utforsker styrken i ideer om å skape eller forandre de trosoppfatningene som definerer folk og nasjoner. Dårlige ideer gir dårlige utfall. Og når det gjelder dårlige utfall, er troen på Harmageddon et av de verste.

Jeg er takknemlig for den evige støtten og oppmuntringen fra min kone, Jane, og familien min, for de kjenner bare så altfor godt til de farene som er knyttet til dem som opptrer med en guds sikkerhet brennende i øynene. Jeg er også takknemlig for all oppmuntringen jeg har fått fra min gamle venn og litterære agent, Ann Evans hos Jonathan Clowes Ltd. i London.

Jeg står i stor takknemlighetsgjeld til min redaktør, Hope Innelli, viseadministrerende direktør og forlagssjef hos HarperPaperbacks i New York og gjesteredaktør for HarperOne i San Francisco. Viktigst av alt var at hun hadde den intuitive evnen til å oppfatte hvor det fantes dypere og mørkere lag.

Jeg vil også gjerne få takke Mark Tauber, viseadministrerende direktør og forlegger, Michael Maudlin, viseadministrerende direktør og redaksjonell direktør, og Gideon Weil, administrerende redaktør, alle hos HarperOne, for deres interesse for å utforske det som er et kontroversielt og forrædersk område sterkt preget av egeninteresser. Særlig er jeg Michael Maudlin takk skyldig for hans forslag til hvor jeg burde konsentrere min research.

Å skrive en bok som dette har ingen hensikt med mindre den kommer i en posisjon der den kan kommunisere, der dens ideer kan blandes med populærkultur, som i en slags moderne alkymi forvandler seg selv i det uendelige. I den forbindelse vil jeg få takke Claudia Riemer Boutote, viseadministrerende direktør og forlagssjef hos HarperOne.

Endelig var jeg så heldig å få en levertransplantasjon da jeg skrev denne boken. Jeg var helt overveldet av takknemlighet for kirurgenes, legenes og sykepleiernes dyktighet, og fremfor alt for gaven fra min anonyme giver.

Jeg har fått noen ekstra år å leve, og jeg har til hensikt å utnytte dem på best mulig måte.

Kart over dagens gamleby i Jerusalem

Like ved den søritalienske byen Terranova da Sibri finner vi ruinene etter den gamle greske byen Thurii, der historikeren Herodot tilbrakte sine siste år. På stedet finnes en del graver, og under utgravingen av dem kom arkeologen Francisco

Cavallari over en klippegrav. Søndag 23. mars i 1879, foran et stort publikum, åpnet han graven under behørig seremoniell og fant skjelettet av en mann, med en tett sammenbrettet, tynn gullplate liggende nær hodet. Da den ble åpnet, fant man at den inneholdt instrukser til dem som passerte grensen til døden, slik at de ikke skulle gå seg vill i det hinsidige. Siden den gang har man funnet 31 slike plater, og de fleste av dem skriver seg fra 3. eller 4. årh. f.Kr.

Én plate, trolig fra Thessaloniki, som nå befinner seg i J. Paul Getty Museum i Malibu i California, gir den reisende følgende råd: Et spørsmål vil bli stilt, og her er svaret man må gi.

Hvem er du? Hvor er du fra?

«Jeg er et barn av Jorda og stjernehimmelen,

men min rase stammer fra Himmelen (alene).»¹

Tidsakse

På vei mot Harmageddon

Israel og Midtøsten frem til slutten av korstogene

4. årtusen f.Kr. – Tiden med Edens hage med Adam og Eva, ifølge den bibelske kronologien.

1479 f.Kr. – Den egyptiske faraoen Thutmose 3. slåss mot kanaanittene ved Megiddo og erobrer byen.

722–628 f.Kr. – Assyrerne regjerer over Israel.

597 f.Kr. – Den jødiske kongen Jojakim, som har vært beleiret i Jerusalem av babylonerne, overgir seg til Nebukadnesar og blir sammen med fremstående borgere ført til Babylon. Babylonerne kroner Sidika til konge av Juda; han skulle bli den siste.

586 f.Kr. – Kong Sidika gjør opprør mot babylonerne, som inntok og ødela Jerusalem og byens tempel. Nebukadnesar får Sidika blindet og sønnene hans henrettet. Sidika og mange jøder føres i landflyktighet i Babylon – det «babylonske fangenskapet».

538 f.Kr. – Kyros’ edikt, jødene vender tilbake fra landflyktigheten.

537 f.Kr. – Det andre templet grunnlegges.

520–515 f.Kr. – Det andre templet bygges.

333 f.Kr. – Aleksander den store erobrer Syria.

319–197 f.Kr. – Judea styres av ptolemaierne, faraoer av Egypt.

197–142 f.Kr. – Judea styres av de syriske selevkidekongene.

167 f.Kr. – Massakrer i Jerusalem; syriske konger reiser et Zevsalter i Templets aller helligste.

166 f.Kr. – Judas Makkabeus står frem som lederen for et opprør mot syrerne og deres støttespillere.

63 f.Kr. – Judea kommer under romersk herredømme.

37 f.Kr.–4 e.Kr. – Kong Herodes’ regjeringstid.

27 f.Kr. – Romerkeiseren Oktavian (Augustus) erklæres som hellig. Det ofres til ham – og etterfølgende keisere – i templer rundt om i hele Romerriket, også det i Jerusalem.

6 e.Kr. – Jesus blir født ifølge opplysninger i Lukas 2,1–17. Folketellingen til Quirinius, landshøvding i Syria.

27–28 e.Kr. – Det tradisjonelle tidspunktet for døperen Johannes’ dåp av Jesus (Lukas 3,1–23); starten på Jesu gjerning.

34–35 e.Kr. – Døperen Johannes blir henrettet etter ekteskapet mellom Herodes Antipas og Herodias; ifølge opplysninger fra forfatteren Josefus lever Jesus fortsatt på denne tiden.

36 e.Kr. – Jesus korsfestes under påskefeiringen – ifølge Matteus’ tidsoversikt.

50–51 e.Kr. – Paulus, som oppholder seg i Korint, skriver sitt brev til de kristne i Thessaloniki.

61 e.Kr. – Paulus i husarrest i Roma.

62 e.Kr. – Romersk hær blir beseiret av parterne ved bredden av elva Eufrat.

64 e.Kr. – Roma brenner, og kristne blir forfulgt av Nero.

66–74 e.Kr. – Den jødiske krigen mot romerne og deres herodianske støttespillere; Jerusalem og Templet ødelegges i år 70 e.Kr. Masada-borgen faller i år 74 e.Kr.

68 e.Kr. – Nero begår selvmord etter politisk kaos.

79 e.Kr. – Vesuv har utbrudd og ødelegger Pompeii.

81–96 e.Kr. – Romerkeiseren Domitians regjeringstid; Johannes’ åpenbaring skrives av en kristen konvertitt, Johannes, på øya Patmos mot slutten av Domitians regjeringstid.

92 e.Kr. – Betydelig kornmangel i Romerriket.

115 e.Kr. – Et velstående og innflytelsesrikt jødisk samfunn i Alexandria reiser seg i opprør mot romerne, men det blir knust.

132–135 e.Kr. – Den andre oppstanden mot romerne i Judea under ledelse av Simon Bar-Kokba; Templet tas i bruk igjen. Det ender med at den jødiske motstanden blir knust for godt.

391 e.Kr. – Keiser Theodosius forbyr hedenske religioner i Romerriket.

397 e.Kr. – Kirkemøtet i Kartago; endelig enighet om hvilke bøker som skal inngå i Det nye testamente.

632 e.Kr. – Muhammed dør.

638 e.Kr. – Den muslimske kalifen Omar ibn al-Khattab erobrer Jerusalem fra bysantinske kristne.

691 e.Kr. – Klippedomen oppføres på Tempelhøyden av den muslimske kalifen ’Abd al-Malik ibn Marwan. Han eller sønnen hans bygde den første al-Aqsa-moskeen tidlig på 700-tallet.

874 e.Kr. – Den tolvte imam forsvinner. Sjiamuslimene tror han skal vende tilbake som Mahdi, som ifølge profetiene skal bli islams frelser.

1009 e.Kr. – Den hellige gravs kirke i Jerusalem ødelegges av kalifen al-Hakim.

1099 e.Kr. – Korsfarerne erobrer Jerusalem fra muslimene.

1187 e.Kr. – En korsfarerhær knuses av Saladin i slaget ved Hattin like ved Tiberias; Jerusalem kommer kort tid etter på muslimske hender.

1258 e.Kr. – En invaderende mongolsk hær under ledelse av den nestorianskkristne generalen Kitbuqa ødelegger Bagdad og henretter kalifen; slutten på det islamske kalifatet.

1260 e.Kr. – Mongolsk hær krysser Eufrat og inntar Aleppo og Damaskus, krysser så Jordan til Jezreel-dalen like ved Megiddo og møter en islamsk hær fra Egypt, som beseirer mongolene for godt.

1291 e.Kr. – Acer (i dag Akko) faller, den siste kristne by og havn i Det hellige land. Slutten på korsfarerkongedømmet.

Midtøsten og Israel fra 1917 og frem til i dag

1917 – En britisk hær anført av general Alleny erobrer Jerusalem fra de islamske osmanske tyrkiske herskerne; Balfourerklæringen gir britisk støtte til et jødisk hjemland i Palestina.

1918 – Tyrkia overgir seg, slutten på Det osmanske riket.

1920 – Konferansen i San Remo. Tidligere osmanske områder i Midtøsten blir delt mellom briter og franskmenn. Britisk mandat over Palestina.

1921 – Sions vises protokoller viser seg å være en forfalskning.

1924 – Det osmanske kalifatet avvikles av den tyrkiske statslederen Kemal Atatürk.

1948 – Den moderne staten Israel blir erklært.

1952 – Det islamske partiet Hizb ut-Tahrir (Frigjøringspartiet) grunnlegges og ser det som sin oppgave å danne et verdensomfattende islamsk kalifat.

1960 – Utgravinger kommer i gang i Ubeediga i Israel rett sør for Genesaretsjøen. Fossile rester og steinverktøy som er 1,4 til 1,3 millioner år gamle, blir funnet.

1967 – Seksdagerskrigen begynner med at Israel ødelegger egyptiske, jordanske og syriske luftstyrker. Gamlebyen i Jerusalem med Tempelhøyden samt Vestbredden erobres av israelske styrker.

1970 – Hal Lindseys bok The Late Great Planet Earth kommer ut.

1973 – Jom kippur-krigen.

1977–1983 – Høyrepartiet Likud med Menachem Begin som statsminister i Israel. Under hans lederskap knyttes det bånd mellom amerikanske kristenfundamentalister og den israelske statsledelsen.

1978 – Menachem Begin inviterer den kristenfundamentalistiske predikanten Jerry Falwell på offisielt besøk til Israel.

1979 – Jerry Falwell danner organisasjonen Moral Majority.

1980–1988 – Krig mellom Irak og Iran.

1987–1993 – Første intifada mot Israel rundt om på det palestinske territoriet som har vært okkupert siden seksdagerskrigen.

1991 – Den første Golfkrigen.

1991 – Avlsprosjektet Den røde kviga kommer i gang i USA med en overenskomst mellom jødiske og kristne fundamentalister.

1995 – Boken Left Behind av Tim LaHaye og Jerry B. Jenkins kommer ut.

1996 – Den røde kviga «Melody» blir født i Israel, men viser seg ikke å være perfekt.

1996–1999 – Partileder Benjamin Netanyahu i Likud-partiet utnevnes til statsminister i Israel. Tettere bånd mellom kristenfundamentalister og den israelske administrasjonen.

1998 – Temple Mount Faithful vigsler en hjørnestein til det planlagte Tredje templet.

2000–2004 – Andre intifada.

2003 – Den andre Golfkrigen begynner.

2004 – Nye Sanhedrin kommer sammen i Tiberias i Israel, men flytter så til Jerusalem.

2006 – Den fundamentalistiske predikanten John Hagee stifter Christians United for Israel.

Forord

Reset mot Harmageddon er ensbetydende med å snuble av gårde mot selvdestruksjon.

Harmageddon! Den store kampen mot Antikrist der den røde tåken fra en stor ildebrann skal komme ned fra oven for å ta alle levende vesener i sin bedragerske favn og overlate til krigsguden å spytte ut steinene.

Ifølge den kinkige og forræderske teksten i den siste boken i Det nye testamente, Johannes’ åpenbaring, er det slik at når verdens endetid nærmer seg, vil en bokrull med syv segl bli åpnet. For hvert segl vil en ny redsel utspille seg for menneskehetens øyne. Først vil det komme en stor drage; den er senere blitt identifisert som djevelen. Deretter vil det dukke opp en syvhodet drage som på illevarslende vis vrir på sine syv hoder og ti horn. Endelig vil en tjener for dette monsteret dukke opp på scenen, en «falsk profet» (16,13) – Antikrist – som vil gå i spissen for sin internasjonale sataniske hær mot Guds styrker. Alle de sataniske styrkene vil bli samlet «på det sted som på hebraisk heter Harmageddon» (16,16).

Med ett vil en hvit hest med en hvit rytter stige ned fra himmelen, en kriger omtalt som «Trofast og Sannferdig» (19,13), og som mange fortolker som Kristus. Han skal lede «himmelens hærskarer» (19,14) i et enormt og blodig slag som vil rase mot en bakgrunn av jordiske plager og jordskjelv. De tre sataniske allierte vil bli beseiret: Dragen («dyret») og den falske profeten vil bli kastet levende i brennende svovel, og tilhengerne deres vil alle falle for sverdet til en ridder fra himmelen. Ifølge Johannes’ åpenbaring vil ikke Gud ta fanger – merkelig nok med unntak av djevelen, som omgående vil bli sperret inne i et bunnløst dyp. Deretter vil roen som følger etter all denne lemlestelsen, innvarsle tusen år med fred.

Men i en underlig og ikke nærmere forklart vending på slutten av de tusen årene med fred skal djevelen slippe løs fra sitt fangenskap en kort stund. Denne tilsynelatende nådegjerningen vil omgående føre til en ny stor krig.

Det synes å være et svært ondskapsfullt puss av Gud å spille innbyggerne i den nye verden, som så nylig har funnet fred og ro. Det virker som om Gud leker med djevelen på samme måte som en katt leker med en mus, for denne nye sataniske hæren vil også raskt bli tilintetgjort og åpne for at et strålende nytt Jerusalem kan stige ned fra skyene – et nytt Jerusalem hvorfra Jesus vil herske for alltid over en verden der døden ikke lenger finnes.

For min egen del har jeg alltid lurt på følgende: Hvis Jesus er bestemt til å seire, hvorfor er han og Gud villige til å påta seg så mange tunge bører før det skjer? For meg virker det bare som en utsettelse av det uunngåelige, de konspirerer faktisk med dyret, den falske profeten og djevelen. Det hele er så meningsløst og den indirekte skaden så omfattende.

Imidlertid virker det ikke meningsløst for de omkring 59 prosentene av alle amerikanere som ifølge spørreundersøkelser uttaler at de tror på det kommende slaget ved Harmageddon.² Og dette i tillegg til de millioner av fundamentalistiske kristne verden over som er overbevist om det samme. Faktum er at fundamentalistiske predikanter har holdt det gående med dette materialet i årevis, materiale som ikke tillater den minste tvil i den bokstavelige tolkningen av Johannes’ åpenbaring. John Hagee, en fremstående fundamentalistisk predikant og skribent fra Texas, lar seg tydeligvis ikke plage av det: «Harmageddon er et virkelig slag, og Antikrist er en person som lever og ånder.»³

Utsagn som dette gjør det tydelig at fundamentalistiske predikanter står i fryktens tjeneste – frykt for det store slaget som skal komme, og frykt for ikke å tilhøre Jesu side og dermed få nyte godt av tusenårsfreden.

Frykt betyr alt for disse menneskene, og de griper enhver sjanse til å spre den. I januar 2007 fortalte den fundamentalistiske evangelisten, tidligere presidentkandidat Pat Robertson, sitt TV-publikum at millioner av mennesker ville komme til å dø det året i et enormt terroristangrep mot USA. Han påsto at Gud selv hadde meddelt ham dette, men, la han til, nærmest som ved ettertanke: «Jeg mener ikke nødvendigvis en krig med kjernevåpen, Herren sa ikke kjernekrig.»⁴ Noe som naturligvis er svært beroligende.

En slik holdning ligger ikke så langt unna den til islamske selvmordsbombere, som er overbevist om at de etter døden vil komme rett til paradiset og nyte gunsten til 72 unge jenter, en gunst de har måttet gi avkall på i livet på grunn av sine svært restriktive trosoppfatninger.

Dette slaget ved Harmageddon og Kristi gjenkomst er, ifølge tusenvis av kristne fundamentalistiske predikanter, nær forestående. Sannheten er at mange er overbevist om at vårt militære engasjement i Midtøsten har tilknytning til denne voldsomme slutten. I Johannes’ åpenbaring er Babylon kilden til alt ondt og blir omsider styrtet; Babylon ligger som vi vet i Irak, som for kort tid siden var i hendene på amerikanske styrker og deres allierte. For kristne fundamentalister er sammenhengen og betydningen innlysende.

Men kristne fundamentalister er ikke de eneste som tror på et endelig slag. Muslimer snakker også med tiltakende iherdighet om sin Messias’ komme – Mahdi – som med hjelp fra Jesus vil kjempe mot de demoniske kreftene til Dajjal, den islamske antikristskikkelsen. Spesielt viktig er den troen mange muslimer har om at Mahdi skal regjere fra Jerusalem, som muslimene hevder er deres by. Muslimer som representerer disse oppfatningene, forventer at det endelige slaget vil stå ganske snart, og dette får innflytelse på politikken deres, noe som i sin tur påvirker livet for oss alle.

Jødiske fundamentalister tror derimot ikke på at det skal utkjempes et slag, men det er vanskelig å forestille seg hvordan deres endetid kan komme uten at det skjer. For de mener at når Messias kommer, vil han gjenreise templet, med henvisning til Salomos tempel, det aller første i sitt slag, ifølge Bibelen, som tjente israelittenes eldgamle religion i Jerusalem, et tempel som ble plyndret og ødelagt av babylonerne i 586 f.Kr. Og med Messias’ komme mener de at Jerusalem vil bli fullstendig jødisk. Det vil ikke være plass på Tempelhøyden for islamske bygninger, og det vil heller ikke være plass for den islamske befolkningen i Jerusalem, nei, ikke engang i hele Israel – som etter deres definisjon strekker seg helt til det vestlige Irak. De mener at tegnene på Messias’ komme allerede har dukket opp; det vil ikke vare lenge nå. De flere tusen årene med venting holder på å gå mot slutten. Selvsagt finnes det dem som ønsker å skru tiden frem og fjerne moskeene fra Tempelhøyden før Messias’ komme. Disse grupperingenes antiislamske holdning er lite fleksibel og stikker svært dypt. Deres sanne forhold til kristendommen er problematisk og holdes temmelig skjult, for samtlige av dem er avhengige av den stadige strømmen av midler som doneres dem av kristne støttespillere, men spenningen er ikke vanskelig å få øye på. For dem finnes det ikke behov for kompromiss eller toleranse; Gud ga Israel til det jødiske folk, og mer er det ikke å si om den saken.

I sitt hjerte er fundamentalisme en nådeløs ferd stadig dypere inn i intoleranse og uvitenhet, som med mindre det gjøres motstand mot den, uvegerlig vil nå sine mål. Bedømt og målt mot deres egne uttalelser må vi konkludere med at fundamentalistiske religioner av alle slag motsetter seg den frie vilje og et pulserende menneskeliv – de utfører paradoksalt nok nettopp den oppgaven de tillegger den fryktede Antikrist: De forsøker å pakke et forvrengt virkelighetssyn inn på en så kunstferdig måte at det kan bli tatt for å være sannheten.

Fundamentalistiske religioner er menneskehetens største fiende. Det er selvfølgelig satt på spissen, men tiden er i ferd med å løpe fra oss, og jeg ser ingen grunn til ikke å kalle en spade for en spade. Den kjensgjerningen vi alle må se i øynene, er at de fundamentalistiske religionene ikke gir rom for menneskelig svakhet, for medlidenhet, for tilgivelse eller for tankens kreative frihet. De forsøker å få oss til å vende tilbake de mørke århundrene vi trodde var lagt langt bak oss, da blind tro ble ansett som viktigere enn vidsynt oppdagelse, da det dogmatiske ble høyere verdsatt enn det tolerante, og det falske var viktigere enn det sanne.

Vi kan rett og slett ikke gi rom for at en slik fremtid kan inntreffe; vi må motsette oss det med oppbydelse av alle våre krefter. Hvis vi, i likhet med de talløse ofrene for nazistenes holocaust, blir bedt om å stige opp i en kvegvogn igjen for å reise til det forjettede land, må vi huske på at det korrekte svaret alltid er et ettertrykkelig: «Nei! Aldri mer!»

Men vi er nødt til å handle raskt, for fundamentalistene har begynt å marsjere; skritt for skritt begynner de å trenge seg inn i fredelig og tolerant terreng med sin perverterte idé om et himmelsk rike fylt med behagelige seter der de som er «frelst», kan spise sitt popkorn mens de følger med på kampene som utspiller seg under dem. Det hele lyder som en eller annen forskrudd fantasi med utgangspunkt i en vag erindring om den romerske arenaen, for det er mye blod i budskapet og dermed lite nåde.

Igjen gjør ikke den fundamentalistiske predikanten John Hagee noe forsøk på å dempe seg med hensyn til dette temaet:

Første gang Jesus steg ned på Jorda, var han Guds lam, som i stillhet ble ført til slakterbenken. Neste gang Han kommer, vil han være Judas løve, som skal trampe over sine fiender til blodet deres flekker klærne hans.⁵

Det synes vanskelig å unngå den konklusjon at i likhet med dem som fylte romernes Colosseum for å se kristne eller jøder bli kastet til ville dyr, kan Hagee knapt vente med å innta sin plass før blodbadet.

Hagees holdning minner sterkt om den man finner hos islamske fundamentalistiske kommentatorer, for hvem Jesus selvsagt er en islamsk profet. Egypteren Sa’id Ayyub, som skrev følgende i 1987, hevder at på den ytterste dag

vil alle bøkene bli brent ved veiens ende. De som nedlot seg til svik, spionering og hykleri, vil bli brent under føttene på Guds profet, Jesus, og islams hær – [jøder og kristne] … vil bli trampet ned etter dagningen.⁶

Vi har god grunn til å være svært engstelige for disse folkene og dem som leser og tror på deres ord. Vi må aldri la dem komme nær maktens seter, for ellers vil vi en morgen våkne opp til en verden der galskap blir kalt tilregnelighet, og ekte tilregnelighet blir oppfattet som kjetteri som ubarmhjertig må utryddes. Det skremmende er at vi kan se denne verdenen krype nærmere og nærmere.

Det apokalyptiske synet mange av dagens ledere i USA har på hendelsene i Midtøsten, noe som kom klarest til syne under president George W. Bush, startet egentlig med president Ronald Reagan tidlig i 1980-årene. Han er kjent for å ha avslørt hva han mente i 1981: «For første gang noensinne ligger alt til rette for kampen ved Harmageddon og Kristi annet komme.»⁷ Senere gjentok han sin tro ved å uttale: «Jeg vender tilbake til de gamle profetene i Det gamle testamente og tegnene som innvarsler Harmageddon, og jeg tar meg selv i å lure på om vi er den generasjonen som kommer til å se det gå i oppfyllelse.»⁸

To tiår senere nøyde president Bush seg med råd fra Gud. I 2003 forklarte han for den palestinske statsministeren: «Gud ba meg slå til mot al-Qaida, og jeg slo til mot dem, og så ga han meg ordre om å slå til mot Saddam.»⁹

Han talte tilsynelatende som Moses eller Josva. Kanskje trodde han virkelig at han førte oss til det forjettede land.

Vi kan le av fundamentalistenes forenklede verdensoppfatning, og vi kan i likhet med mange kommentatorer innta den kyniske holdning at de ikke har noe å si for den moderne vestlige kulturens vitenskapelige og sekulære grunnlag, som i all hovedsak er et produkt av renessansen og opplysningstiden snarere enn av middelalderens dogmatiske kristendom. Men vi kan ikke tillate oss å ta så lett på dem, for fundamentalister i alle religioner setter mye av verdens politiske dagsorden. Og det påvirker hver og en av oss på farlig vis. Fundamentalister fra alle religioner er stridslystne; de ønsker å se sine motstandere døde, og de hevder å ha guddommelig sanksjon for lemlestelse og blodbad av denne typen. Det er ikke til å komme fra at Det gamle testamente, som oppfattes som hellig, ikke bare innenfor jødedommen og kristendommen, men også av islam, er fylt med stabler med lik. Hvis det var Guds vilje den gang, hvorfor ikke nå? lyder deres argument.

Etter hvert som slike synspunkter sniker seg innpå oss, og det kreves at vi tror på deres forvrengninger og halvsannheter, kan vi ikke gjøre annet enn å fortsette videre og motstå dem som kaller på oss for å marsjere i takt med dem og tro uten å stille spørsmål eller være nysgjerrige. For det er bare ved å fortsette å søke, fortsette å stille spørsmål og fortsette å kreve svar at vi vil finne vei ut av den speillabyrinten de setter opp foran oss – en speillabyrint som blant sine severdigheter har et utsyn over Jerusalem som hovedstaden i en ny og eksklusiv verden som vansmekter i en tusenårig fredfull tomhet.

Det triste er at Jerusalem har vært gjennom alt sammen før. Historien gjør oss bare så altfor klar over hvor enkelt det er å erklære fredsstyre over tause hauger av døde.

Likevel står Jerusalem sentralt i denne historien. Det er en by som tre store trosretninger gjør krav på, og som i dag eksisterer i kraft av et knugende og skjørt politisk kompromiss.

Som sådan er det et sted der vi skal starte vår oppdagerferd inn i en verden av fundamentalistisk tenkning. Før vi legger ut, bør du imidlertid være advart: På denne reisen blir vi raskt stilt overfor det nifse. Gjennom hele beretningen vil du møte et bredt utvalg av radikale personer og agendaer hvis virkelige trussel du i første omgang kanskje vil betvile, enten på grunn av deres rendyrkede galskap eller deres karisma. Du vil også reagere på lite sannsynlige allianser. Men du må passe på å være årvåken underveis mot en bedre forståelse av hvordan denne galskapen kom i gang, og hvordan den videreføres i dag til skade for alle. I virkeligheten er det beste nå for oss alle å bøye oss ned og la en håndfull av den jorda vi står på, siles gjennom fingrene – bare for å minne oss selv på hvor vi er, så vi ikke skal gå oss bort i den labyrinten av ekstremistisk retorikk de har konstruert for å forvirre oss.

Vi må dra nå; dette er ikke tiden for forsinkelser eller for å prøve å se verden gjennom rosenrøde brilleglass; det er tiden for å gjøre våre trekk for å se hvilke av tankene og planene deres som lar seg avsløre.