Christoffer Carlsson

Den fallende detektiven

Oversatt av Inge Ulrik Gundersen

Bazar Forlag AS

Ankerveien 209

1359 Eiksmarka

www.bazarforlag.com

Originaltittel: Den fallande detektiven

Copyright © Christoffer Carlsson 2014

Utgitt etter avtale med Ahlander Agency

Første gang utgitt av Piratförlaget, Sverige

© Norsk utgave: Bazar Forlag AS, 2016

Oversatt fra svensk av Inge Ulrik Gundersen

Omslagsdesign: Eric Thunfors

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8087-693-5 (ePub)

ISBN 978-82-8087-691-1 (trykk)

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning og kan straffes med bøter og fengsel.

Til Mela, alltid

WILLARD: They told me that you had gone totally insane, and that your methods were unsound.

KURTZ: Are my methods unsound?

WILLARD: I don’t see any method at all, sir.

APOCALYPSE NOW

Det var den vinteren stormen raste.

En forsker døde, en diktafon gikk fra hånd til hånd gjennom Stockholm, og overalt hvor den havnet, skapte den problemer. En demonstrasjon utartet, og to som en gang hadde vært venner, møttes ved huskene der de pleide å leke da de var barn.

På bunnen av Mälaren lå det en mobiltelefon, som ikke hadde noen som helst betydning for det som skjedde, utover det at den var blitt kastet i vannet av den skyldige. I en sykeseng lå en mann for døden, og hans siste ord var Semosund og Esther. Hva nå det betydde. Den saken skulle ikke bli oppklart før det var for sent. Og hele tiden tikket klokka mot nullpunktet, den tjueførste desember.

Det var en merkelig og komplisert historie, alle var enige om det i ettertid. Eller var den virkelig det? Kanskje den egentlig var svært enkel, til og med banal, for det var også vinteren da én forrådte en annen, og det var nok det som var begynnelsen på slutten.

Det hele foregikk, så vidt vi vet, omtrent slik:

I

Who comes around on a special night?

12/12

Bare én ting er sikkert: Byen er redd. Nå har den vist sitt sanne ansikt, det er jeg sikker på. Det kan høres i byens puls hvis man går inntil og tør å legge øret mot den, hvis man virkelig lytter til hvordan den tikker. Den er anspent og nervøs, uforutsigbar. En lyspære som har begynt å blinke, i ferd med å slukne for godt. Men det er det ingen som tenker på. Ingen som ser.

I stedet ringer en enslig kirkeklokke. Det er midnatt, og snøen faller lett og sakte. De kalde gatelyktene får snøfnuggene til å glitre som sølv og bli gjennomsiktige. Fra en klubb i nærheten pulserer en tung bass, noen som synger oh, I wish it would be Christmas every day, og det skriker i bilbremser et stykke lenger borte. Føreren legger seg på hornet.

Og i det fjerne: sirener. Det er en sånn natt.

Et av smugene i Döbelnsgatan er lite og trangt. Hvis man strekker ut armene, kan man nesten ta på de slitte teglsteinsveggene på begge sider, så smalt er det. Og mørkt. Fasadene vokser seg høye i byens sentrum, og det er lenge siden sist solen nådde den slitte asfalten.

Det lille smuget fører inn til en større bakgård. Langs veggene står det tett i tett med mørkegrønne plastdunker fulle av søppel. Det har lagt seg et tynt lag av snø over dem. Når man løfter blikket, kan man skimte en bit av himmelen der oppe, rammet inn av husveggene.

En kvinne i lyseblå kjeledress reiser møysommelig et stort, hvitt telttak over en del av bakgården. Under telttaket ligger en mann på ryggen. Han er kledd i oppkneppet tykk frakk, strikkeskjerf, mørkegrå olabukser og svarte støvler. Han er opplyst av fire sterke, hvite lyskastere. I nærheten ligger en slitt Fjällräven-ryggsekk åpen. Eiendeler ligger spredt ut fra sekkens åpning, en bok, en kortholder, et par tykke sokker, et nøkkelknippe, litt kontanter. Han har hatt hansker på, men har tatt dem av. De stikker opp fra frakkelommene.

Mannen er mellom tretti og førti år gammel, mørkhåret med kortklippet og pent gredd frisyre, noen dager gammel skjeggstubb og firskårne ansiktstrekk. Øynene hans er lukket, så man kan ikke se øyenfargen, og det er kanskje like greit, foreløpig.

Jeg venter et stykke unna teltet, med hendene i frakkelommene, og tramper med beina som om jeg var utålmodig. Egentlig er jeg mest kald. Høyt oppe i et av vinduene mot bakgården lyser en rød julestjerne. Den er på størrelse med et bildekk, og bak den skimter jeg et ansikt. En gutt.

«Har han stått der lenge?»

Kvinnen i blå kjeledress, Victoria Mauritzon, snur seg der hun sitter på huk og er i ferd med å åpne vesken sin.

«Hvem?»

Siden jeg er opptatt av å holde hendene varme, beholder jeg dem i lommene og nikker mot vinduet.

«Gutten.»

Mauritzon følger blikket mitt.

«Jaså.» Hun myser mot snøen. «Jeg vet ikke.»

Mauritzon går tilbake til arbeidet. Hun tar opp et kamera, justerer på det, og tar deretter sekstiåtte bilder av den døde og verden rundt ham.

Tause blålys slår mot husveggene, og lenger borte blafrer de blå og hvite sperrebåndene. Noen forbipasserende har stoppet opp og betrakter det hele, i håp om å få se noe. Blits fra mobilkameraer glimter til nå og da.

Mauritzon har lagt kameraet tilbake i vesken og forsiktig puttet et digitaltermometer inn i øret på den døde.

«Det er ganske ferskt,» sier hun.

«Hvor ferskt?»

«En time, kanskje ikke det engang. Jeg er mindre sikker enn jeg pleier å være. Denne metoden gir bare et grovt overslag, men jeg fikk ikke med meg det andre utstyret.»

«Hvordan døde han?»

«Aner ikke.» Hun tar ut termometeret, leser av og skriver noe på skjemaet. «Men død er han.»

Jeg går forsiktig inn under telttaket og setter meg på huk ved ryggsekken. Mauritzon gir meg et par latekshansker, og jeg tar motvillig hendene opp av lommene. Hanskene gjør huden min blekere, får fingrene til å virke enda mer knoklete enn de er.

Kvalmen vokser i meg, og varmen stiger oppover langs ryggen og blir til kaldsvette. Jeg håper at Mauritzon ikke merker det.

«Han ser pertentlig ut,» sier hun med blikket på den døde. «Ikke akkurat den typen man venter å finne i en bakgård.»

«Kanskje han skulle møte noen.»

Jeg tar opp kortholderen. Den er av svart skinn. Kortene stikker opp av de små lommene: et kredittkort, et ID-kort og et hvitt adgangskort av noe slag, med snirklete blått mønster og STOCKHOLMS UNIVERSITET skrevet med like blå tekst. Jeg drar ut ID-kortet og svelger to ganger for å legge bånd på kvalmen.

«Thomas Markus Heber.» Jeg sammenligner bildet med ansiktet hans. «Det ser ut til å være ham. Født i syttiåtte.»

Jeg noterer personnummeret med en merkelig følelse av at jeg stjeler noe fra den døde, før jeg legger ID-kortet tilbake i kortholderen og snur meg mot de andre gjenstandene som har falt ut av ryggsekken. Nøkkelknippet røper ikke noe mer enn at den døde ikke hadde bil. Tre nøkler, en til hjemmet, en som ikke kan identifiseres umiddelbart, men som antagelig går til arbeidsplassen hans, og en sykkelnøkkel. De tykke sokkene er tørre, men brukt, lukten minner om den man kjenner når man stikker nesen ned i en sko.

Boka, The Chalk Circle Man, er skrevet av Fred Vargas. Omslaget er litt slitt, og halvveis i boka er det et eseløre. Jeg åpner siden, og blikket faller på den øverste setningen.

Can’t think of anything to think.

Jeg tenker over setningens betydning før jeg lukker boka, legger den tilbake og reiser meg. Det er min tolvte dag tilbake i tjeneste, den andre med nattevakt.

Spørsmålet er hva faen jeg gjør her.

Voldsavsnittet med ansvar for City og Norrmalm er det avsnittet som i politikretser blir kalt Ormebolet. Berusede personer som slår, sparker, knivstikker og skyter hverandre, narkomane og langere som blir funnet med hull i nakken i kjellere, kvinner som slår i hjel menn og menn som slår i hjel kvinner, våpen- og narkotikapartier som skifter eiere, opptøyer, demonstrasjoner, villmannskjøring og kjøretøyer som blir satt i brann. Det er Ormebolet. Og nå dette, en velkledd mann i sin beste alder som dør i en bakgård. Ingen er trygg.

Formelt var jeg ute i kulden til og med årsskiftet. Fram til da var aktiv tjeneste utenkelig, særlig etter det som skjedde på slutten av sommeren. Det var muligens en samtale med psykologen som forandret på det.

Psykologen er av den typen som bedømmer klientene sine i penger, og jeg hadde for lengst sluttet å være en lukrativ investering. De timelange øktene ble preget av at jeg vekslet mellom å briste i gråt og å sitte dypt hensunket i taushet og røyke sigaretter, til tross for at det var forbudt. Psykologen så mest ut til å kjede seg, betraktet det solbrune ansiktet sitt i speilet bak ryggen min og dro hånden gjennom det velkjemmede håret.

«Hvordan går det med Sobrilen?» spurte han.

«Bra. Jeg prøver å kutte ned.»

Noe ble tent i øynene hans.

«Bra, Leo.» Han skrev noe i papirene sine. «Bra, det er bra. Et kjempestort framskritt.»

Kort tid etter mente psykologen at jeg ikke lenger hadde behov for hans hjelp, så jeg gjennomgikk en latterlig enkel helsesjekk noen dager senere, og den som undersøkte meg så ingen grunn til at jeg ikke skulle gå tilbake til å tjene rettsvesenet.

Det kan ha kommet av at jeg ikke sa noe om marerittene og de sporadiske hallusinasjonene. Ingenting om de underlige impulsene til av og til å ville slenge et glass i veggen, slå i stykker en stol eller dra til noen i ansiktet. Av en eller annen grunn var det heller ingen som spurte, og hadde de gjort det, ville jeg ikke fortalt sannheten. Er det noe jeg har lært meg, så er det at det ikke er vanskelig å lyve seg fri i politiet.

Internutredningsavsnittet var utelukket, med tanke på det som hadde skjedd. Men jeg burde i det minste ha fått begynne med skrivebordstjeneste et eller annet sted, kanskje på tyveriavsnittet eller sedelighetsavsnittet. Et eller annet sted langt inne i byråkratiets mest støvete hjørne, der jeg ikke kunne gjøre vesentlig skade.

Men nei.

Jeg måtte selvfølgelig havne i Ormebolet igjen, der jeg en gang ble opplært av Levin. Politidirektoratet har pøst ressurser inn i distriktet, og det er kanskje derfor jeg er her. De økte ressursene hjelper – så vidt vi vet – ikke noe særlig. Storbyens larm kan gjøre folk gale, sies det, og galest blir de som befinner seg ved larmens kilde, byens hjerte. Det er ingen hemmelighet. Alle som en gang har tjent pengene sine i Ormebolet vet det.

Jeg tar av meg latekshanskene. Gutten står der oppe fortsatt, halvveis skjult av den store lysende stjernen. Seks, kanskje sju år, ikke mer, med store øyne og krøllete mørkt hår. Jeg løfter hånden og hilser, og blir forundret når gutten uttrykksløst gjør det samme.

«Noen burde snakke med ham.»

«Med hvem?» sier Mauritzon.

«Gutten.»

«De kommer nok til ham, tidsnok.»

Mauritzon har rett. Det er sent, og det er mørkt i de fleste vinduene som vender mot bakgården, men i stadig flere blir lysene tent etter hvert som folk blir vekket av kollegene mine, som har begynt å gå fra dør til dør. Selv tar jeg en Sobril opp fra innerlomma på frakken, den første siden skiftet begynte. Den er liten og rund som o-en på et tastatur.

Å se den og holde i den gir meg vann i munnen, og jeg kjenner at svettetoktene avtar. Jeg kan allerede forestille meg følelsen av sakte å bli pakket inn i bomull og se hvordan verden antar riktige proporsjoner igjen. Jeg holder pillen i hånden, før jeg diskré legger den tilbake i innerlomma, og umiddelbart angrer på at jeg ikke puttet den i munnen.

«Hvor er mobilen hans?» spør jeg og merker at stemmen min er unaturlig tykk.

«Den dødes? Aner ikke. Kanskje han ligger på den. Jeg må snu ham, jeg vil se på ryggen hans.»

Hun vinker til seg to uniformerte betjenter. De er ti år yngre enn meg, og grøsser, kanskje av kulde. Hun gir dem latekshansker, og så hjelper de til med å snu forsiktig på kroppen sånn at Mauritzon kan granske ryggtavlen og baksiden av beina.

Under kroppen til Thomas Heber er bakken brunrød. Blodet har fått snøen til å smelte og bli til rødlilla, brunaktig slaps.

«Merkelig at det er så lite blod,» sier jeg.

«Det er kulden,» mumler Mauritzon og undersøker den våte frakkeryggen. «Den gjør at kroppsfunksjonene stopper raskere.» Hun rynker øyenbrynene. «Der har vi noe.»

En tydelig rift i ryggen, på høyde med hjertet.

«Etter en kniv?»

«Ser sånn ut.» Hun snur seg mot de to betjentene. «Legg ham forsiktig tilbake.»

«Og tilkall Gabriel Birck,» sier jeg.

«Har ikke han fri?» spør en av betjentene.

«Jo, formelt har han det.»

«Kan det ikke vente til i morgen, da?»

Jeg ser fra den døde Heber til betjenten. Kvalmen kommer tilbake og pulsen stiger. Angsten kommer snikende, skapninger som kommer opp fra underverdenen og strekker seg etter meg.

«Hva tror du selv?» får jeg sagt. «Vi trenger en etterforskningsleder.»

Betjenten ser på kollegaen sin.

«Gjør det du,» sier han.

«Han ba deg gjøre det.»

«Bare gjør det,» freser jeg og føler at veggene rundt oss kommer nærmere, veggene som er i ferd med å falle. Falle og knuse meg.

Betjentene sukker og går. Mauritzon konsentrerer seg om den døde. På klubben i nærheten synger noen oh, what a laugh it would have been if daddy had seen mommy kissing Santa Claus that night, og Mauritzon nynner med til melodien.

Kanskje det er klubben og tanken på alkohol som gjør at svettetoktene blusser opp og skyller gjennom meg igjen, trenger ut gjennom porene og gir meg åndenød. Jeg beveger meg bort fra åstedet med raske skritt, gjennom smuget og ut på Döbelnsgatan. Jeg vet ikke hvor godt det synes, men det føles som om jeg sjangler, vakler, og snart gisper jeg etter luft. Puste, jeg får ikke puste.

Det svartner for meg, og et eller annet sted mellom den døde og sperringene støtter jeg meg mot veggen. Teglsteinene er kalde og harde, men støtten er det eneste som hindrer meg i å falle, og så vrenger magen seg, og jeg står tvekroket. Ut av halsen og munnen fosser restene av en halvfordøyd pølse, brød og kaffe, blandet sammen til en illeluktende røre som treffer den frosne snøen med et plask.

Musklene svikter, og jeg faller på kne, kjenner kulden trenge inn gjennom olabuksa og opp i lårene, men det er en avdempet følelse som blir druknet av svetten, skjelvingen, den hese raspingen fra halsen og overbevisningen om at det er slik livet kommer til å ende.

«Drap kan tydeligvis gå innpå herdede folk også,» hører jeg en av betjentene si i det fjerne.

Fotografenes blitser gnistrer til. Alt er en tykk tåke. Jeg lukker ikke øynene, men de er fulle av tårer etter brekningene. Alt er grumset. Det svir i halsen og velter seg i magen.

Med den ene hånden mot teglsteinsveggen reiser jeg meg, mens jeg roter i innerlomma på frakken med den andre. Det er ikke første gang det skjer. Når tok jeg en sist? Det må ha vært en eller to dager siden. Har det virkelig ikke gått lengre tid enn det? Jeg faller fortsatt, dypere, inn i meg selv.

Det er ikke byen som er redd. Det er ikke Stockholm som er en lyspære i ferd med å slukne. Det er jeg.

Døra er tung og kald, og på brevsprekken står det THYRELL. Jeg fører en skjelvende pekefinger mot dørklokka før jeg bestemmer meg for å banke på i stedet. Det er noe uforutsigbart med barn, og det gjør meg nervøs.

Jeg er ør, men Sobrilen begynner å virke og pakker meg sakte inn i et lett teppe. Jeg er fortsatt mo i knærne, men kaldsvetten tørker og gjør huden stiv. Med det samme jeg har satt knoken mot treverket, hører jeg bevegelser der inne, som om noen ventet på meg. Låsen blir vridd rundt med et klikk og døra går opp, forsiktig.

Det er en tynn liten gutt, huløyd og så blek at jeg først opplever huden hans som nesten gjennomsiktig.

«Jeg er syk,» sier han.

«Ok. Det går bra.»

«Lungebetennelse,» forklarer gutten sakte, som om ordet krever stor anstrengelse.

«Hva heter du?»

«John. Du, da?»

«John. Det er et fint navn. Jeg heter Leo og er politimann. Er moren eller faren din hjemme?»

«Pappa er bortreist.»

Et eller annet sted bak ham blir en dør åpnet, og en søvndrukken kvinne på min alder kommer ut. Hun har på seg en nattkjole med et utvasket trykk av Bob Dylan på.

«Har du åpnet, John?» spør hun, og legger hendene på skuldrene hans. «Hva gjelder det?»

«Det har …» Jeg nøler. «Jeg er politi. Det har skjedd noe nede i bakgården, og jeg tror John kan ha sett det. Jeg vil gjerne snakke med ham.»

«Kan jeg få se legitimasjonen din?»

Jeg viser henne den.

«Må dere snakke med ham nå?»

«Ja. Hvis det er greit?»

John snurper sammen munnen, som om han overveier fordelene og ulempene ved å slippe en fremmed mann inn i hjemmet sitt. Til slutt går han til side.

«Du må ta av deg skoene,» sier han.

«Selvfølgelig. Hvor gammel er du, John?»

«Han er seks år,» sier kvinnen.

Hun presenterer seg som Amanda. Hånden hennes er varm. Den lille entreen er kort og smal, og fører inn til en større stue. På veien dit passerer jeg et kjøkken og den halvåpne døra til foreldrenes soverom. Jeg stiller meg ved den store julestjernen som lyser på vindusposten, klar og rød.

«Hva er det han har sett?» spør hun.

«Da du så meg der nede, John, da vi vinket til hverandre. Da sto du her ved dette vinduet, ikke sant?»

«Ja.»

«Hva er det han har sett?»

Amanda går bort og kikker ned i bakgården, gisper og slår hånden for munnen.

«Herregud.»

Hun spør John om det går bra med ham. Om han virkelig orker å snakke med meg.

«Jeg orker.»

«Ok. Jeg skal …» Hun samler seg. «Jeg tror jeg skal lage litt te. Vil du ha, John?»

Han trekker på skuldrene. Hun går av sted, ustøtt.

Jeg setter hendene mot lårene og bøyer meg fram for å prøve å se verden der nede slik han må ha sett den. Her oppe fra har man god oversikt over bakgården, der Mauritzon nå er i ferd med å ta skoene av den døde. Det er flere personer som beveger seg rundt den døde nå, og etter Mauritzons kroppsspråk å dømme, blir hun ikke i bedre humør av det.

«Du lukter,» sier gutten.

«Gjør jeg det?»

«Du lukter oppkast.»

«Det er jakka. Som politimann treffer man mange som kaster opp, og noen ganger rekker man ikke å komme seg unna.»

«Men øynene dine.» Gutten myser mistenksomt. «De er røde.»

«Jeg har ikke sovet på lenge.»

John vurderer sannhetsgehalten i dette, før han tilsynelatende lar det fare.

«Det ligger noen der nede.»

«Ja.» Jeg reiser meg igjen. «Ja, sånn er det.»

«Han er død, ikke sant?»

«Ja.»

Jeg ser meg om etter noe å sitte på, og finner en stor lenestol i skinn ved siden av et lavt glassbord. Jeg setter meg på et av de brede armlenene, og i samme øyeblikk hoster John, voldsomt og hest. Lungene surkler som et dårlig avløp, og gutten skjærer grimaser av smerten, blir rød i ansiktet.

Det virker som om Amanda har glemt hvorfor hun gikk ut på kjøkkenet, eller har ombestemt seg på veien. Hun kommer tilbake med et glass vann, plasserer det på bordet og setter seg i sofaen, legger et pledd over beina.

«Jeg vil gjerne være med.»

«Selvfølgelig.» Jeg ser mot vinduet. «Du så meg der nede, John. Ikke sant?»

«Ja.»

«Hvor lenge sto du der?»

Gutten legger armene i kors.

«En stund. Ikke så lenge.»

«Kan du fortelle meg hva du så da du kom bort til vinduet? Hva som skjedde der nede da?»

«Det skjedde ingenting.»

«Var det ingen der?»

Han rister på hodet.

«Men det kom noen senere.»

«Når da?»

John hoster igjen, men ikke så kraftig denne gangen.

«Du spør om klokka, men den kan jeg ikke ennå.»

«Det stemmer. Jeg spør om klokka.» Jeg nøler. «Men det er ingen fare. Hvem var det som kom inn i bakgården?»

«En mann. Han som ligger der ute nå.»

«Hvordan vet du at det var ham?»

«Fordi jeg tror det.»

Jeg kveler et sukk. Barn.

«Var han alene?»

«Ja.»

«Hva skjedde så?» spør jeg.

«Jeg vet ikke riktig. Jeg måtte på do, og da jeg kom tilbake, lå han der han ligger nå.»

«Var han alene da også?»

«Nei. Det sto en ved siden av og holdt på med ryggsekken hans.»

«Kan du beskrive hvordan han så ut?»

John tenker seg om.

«Svarte klær.»

«Var han høy eller lav?»

John mønstrer meg nedenfra og opp.

«Omtrent som deg.»

«Hvilken hårfarge hadde han, så du det?»

«Nei. Han hadde lue på seg.»

«Hadde han en sånn lue man drar ned over ansiktet?»

Spørsmålet får gutten til å le, en klukkende, dyp og behagelig lyd som får det til å knyte seg varmt i magen min. Latteren går over i hoste, og John blir rød i ansiktet igjen.

«Drikk vann, lille venn,» sier Amanda.

Jeg rekker ham glasset. Han tar en slurk og skjærer grimaser som om det gjør vondt.

«Nei,» sier han. «Nei, sånn har man ikke luer.»

«Da du kom tilbake, sto det altså noen der nede ved mannen og rotet i ryggsekken hans?»

«Ja.»

«Fant han noe?»

«Jeg så ikke hva det var.»

«Men han fant noe?»

«Ja. Og så forsvant han.»

«I hvilken retning?» Jeg peker ut gjennom vinduet og får gutten til å følge fingeren med blikket. «Den veien, eller den veien?»

«Den første.»

Tilbake mot sentrum.

«Og så,» fortsetter gutten, «forsvant den andre også.»

«Den andre? Karen som ligger der ute?»

«Nei. Den som gjemte seg.»

«Var det en person til der nede som gjemte seg?» Jeg holder opp hånden og strekker ut tommelen. «Først var det han som ligger der ute.»

Gutten nikker. Jeg holder opp pekefingeren.

«Så var det han som sto med ryggsekken.»

John nikker igjen. Jeg strekker ut langfingeren.

«Og så var det en til.»

«Ja.» John ser fornøyd ut, som om han har lyktes med den vanskelige oppgaven å få en voksen til å forstå noe. «Akkurat.»

«Var det en gutt eller jente, denne siste?»

«Jeg vet ikke.»

«Hvordan var håret, var det langt eller kort?»

«Det så jeg ikke.»

«Hvor var det vedkommende gjemte seg?»

«Bak en av de grønne kassene. Da han som hadde holdt på med ryggsekken hadde gått, kom den andre fram og forsvant.»

«Hvordan beveget den personen seg? Raskt eller langsomt?»

«Ganske raskt.»

«Smidig? Jeg mener,» fortsetter jeg til den uforstående gutten, «virket han klønete? Gikk han rett eller skjevt, sjanglet eller snublet han, eller noe sånt?»

John rister på hodet.

«Han bare gikk.»

«Så det var kanskje en gutt likevel?»

«Nei, jeg vet ikke. Jeg så jo ikke det. Det er du som sier ’han’.»

Gutten har rett, og jeg sier ikke mer. I stedet går jeg bort til vinduet. De sterke lyskasterne som lyser opp den døde er blendende. Mauritzon gir ham noe som ligner pedikyr.

«Sto du der alene hele tiden?»

«Ja.»

«Du sto ikke opp?» spør jeg Amanda.

«Nei.»

Hun ser ut som om jeg skulle ha fornærmet henne.

«Jeg mente det ikke sånn.» Hun svarer ikke, og jeg snur meg mot gutten. «Det er bra, John. Takk for hjelpen. Du har fortalt meg viktige ting, ting som kan hjelpe oss.»

«Han er død,» sier gutten igjen. «Han som ligger der nede.»

«Det stemmer. Det kan vi i hvert fall være helt sikre på.»

Julestjernen gjør at bakgrunnen smelter bort, får snøen som faller ute i desembernatta til å bli en uskarp, gråsvart sørpe.

«Skal du gå nå?» spør gutten.

«Jeg tror det.»

«God Lucia, da.» Blikket hans glir mot entreen. «Ikke glem skoene.»