Bernard

Cornwell

DEN TOMME
TRONEN

ROMAN

Oversatt av
Bente Rannveig Hansen

Bazar Forlag AS

Jernbanetorget 4 A

0154 Oslo

www.bazarforlag.com

Originaltittel: The Empty Throne

Copyright © Bernard Cornwell 2014

Første gang utgitt av HarperCollinsPublishers 2014

© Norsk utgave: Bazar Forlag AS, Oslo 2016

Oversatt fra engelsk av Bente Rannveig Hansen

Omslagsdesign: © HarperCollinsPublishers 2014

Omslagsillustrasjon: Lee Gibbons/Tin Moon

– www.leegibbons.co.uk

Kart: © John Gilkes 2014

Tilrettelegging av design: Nic Oxby

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8087-703-1 (ePub)

ISBN 978-82-8087-690-4 (trykk)

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning og kan straffes med bøter og fengsel.

Til Peggy Davis

Innhold

Stedsnavn

Kart

Prolog

DEL EN

Den døende herren

DEL TO

Fruen av Mercia

DEL TRE

Krigsguden

Historisk merknad

Stedsnavn

Stavingen av stedsnavn i det angelsaksiske England var en inkonsekvent affære, og uenigheten rådet, også om selve navnene. Derfor ble London skrevet som Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster og Lundres. Noen lesere vil utvilsomt foretrekke andre versjoner av navnene i listen nedenfor, men jeg har i hovedsak brukt den stavemåten jeg har funnet i enten Oxford Dictionary of English Place-Names eller den nyere Cambridge Dictionary of English Place-Names, for årene nærmest eller innenfor Alfreds regjeringstid, 871-899 e.Kr. Imidlertid er heller ikke denne løsningen fullstendig sikker. I år 956 ble Hayling Island skrevet både som Heilingcigae og Hæglingaiggæ. Jeg har heller ikke vært konsekvent selv; jeg har foretrukket det moderne Northumbria i stedet for Norðhymbralond for å unngå antagelsen om at det gamle kongerikets grenser er identiske med grensene i det moderne Englands County of Northumberland. I likhet med selve stavemåtene er med andre ord også denne listen upålitelig.

Abergwaun | Fishguard, Pembrokeshire
Alencestre | Alcester, Warwickshire
Beamfleot | Benfleet, Essex
Bebbanburg | Bamburg Castle, Northumberland
Brunanburh | Bromborough, Cheshire
Cadum | Caen, Normandie
Ceaster | Chester, Cheshire
Cirrenceastre | Cirencester, Gloucestershire
Cracgelad | Cricklade, Wiltshire
Cumbraland | Cumbria
Defnascir | Devonshire
Eoferwic | York
Eveshomme | Evesham, Worcestershire
Fagranforda | Fairford, Gloucestershire
Fearnhamme | Farnham, Surrey
Gleawecestre | Gloucester, Gloucestershire
Lundene | London
Lundi | Lundy Island, Devon
Mærse | Elven Mersey
Neustria | Den vestligste provinsen i
| Frankrike, inkludert Normandie
Sæfern | Elven Severn
Scireburnan | Sherborne, Dorset
Sealtwic | Droitwich, Worcestershire
Teotanheale | Tettenhall, West Midlands
Thornsæta | Dorset
Tyddewi | St. Davids, Pembrokeshire
Wiltunscir | Wiltshire
Wintanceaster | Winchester, Hampshire
Wirhealum | The Wirral, Cheshire

Prolog

Jeg heter Uhtred. Jeg er sønn av Uhtred, som var sønn av Uhtred, og hans far igjen het også Uhtred. Faren min skrev navnet sitt slik, Uhtred, men jeg har sett navnet skrevet som Utred, Ughtred eller til og med Ootred. Noen av disse navnene er å finne på eldgamle pergamenter som erklærer at Uhtred, sønn av Uhtred og sønnesønn av Uhtred, er den rettmessige, eneste og absolutte innehaver av landområdene som er omhyggelig angitt av steiner og diker, av eiketrær og asketrær, av marskland og sjø. Disse territoriene utgjør den nordlige delen av det landet vi har lært å kalle Englaland – bølgepiskede landområder under en vindpisket himmel. Det er landet vi kaller Bebbanburg.

Jeg så ikke Bebbanburg før jeg var fullvoksen, og den første gangen vi angrep de høye murene, mislyktes vi. På den tiden var det fetteren til faren min som kontrollerte den store festningen. Hans far hadde tatt den fra min far. Det var en blodfeide. Kirken prøvde å sette en stopper for feiden ved å hevde at den egentlige fienden til de saksiske kristne var de hedenske nordmennene, enten de var danske eller norske, men faren min fikk meg til å sverge på at jeg ville opprettholde feiden. Hvis jeg hadde vegret meg mot å avlegge den eden, ville han ha gjort meg arveløs, akkurat som han gjorde den eldre broren min arveløs og fornektet ham, ikke fordi broren min motsatte seg å holde feiden ved like, men fordi han ble en kristen prest. En gang i tiden het jeg Osbert, men da den eldre broren min ble prest, ble navnet hans gitt videre til meg. Navnet mitt er Uhtred av Bebbanburg.

Faren min var hedning, en krigsherre, og han var fryktinngytende. Han fortalte meg ofte at han fryktet sin egen far, men det tror jeg ikke på, for det virket ikke som om han fryktet noe som helst. Mange hevder at landet vårt ville ha hatt navnet Daneland, og at vi alle ville ha tilbedt Tor og Odin om det ikke hadde vært for faren min, og det er sant. Sant og besynderlig, for han hatet de kristnes gud, som han kalte «den naglede guden», og likevel tilbrakte han storparten av livet med å bekjempe hedningene. Takket være faren min vil ikke Kirken vedgå at Englaland eksisterer, og attpåtil hevder de at landet ble opprettet og vunnet av kristne krigere, men folket i Englaland kjenner sannheten. Faren min burde ha fått navnet Uhtred av Englaland.

Skjønt i det Herrens år 911 var det ikke noe Englaland. Det var Wessex og Mercia og Øst-Anglia og Northumbria, og det året, da vinteren gled over i en dyster vår, befant jeg meg på grensen mellom Mercia og Northumbria i de skogkledde traktene nord for elven Mærse. Det var trettiåtte av oss, alle til hest, og vi ventet inne mellom de vinternakne greinene i en høytliggende skog. Nedenfor oss var det en dal der en stri liten bekk fosset mot sør, og der frosten lå i skyggefulle kløfter. Dalen var forlatt, men ikke lenge før hadde rundt sekstifem ryttere fulgt bekken sørover og forduftet der både dalen og bekken bøyde krapt av mot vest. «Nå er det like før,» sa Rædwald.

Det var bare nervøsitet, så jeg svarte ikke. Jeg var nervøs selv også, men prøvde å skjule det. I stedet forestilte jeg meg hva faren min ville ha gjort. Han ville ha sittet sammensunket på hesteryggen, bister og urørlig, og dermed sank jeg sammen i salen og stirret innbitt utover dalen. Jeg lot hånden streife skaftet på sverdet mitt.

Ravnenebbet, het hun. Jeg antar at hun hadde et annet navn før, for en gang tilhørte hun Sigurd Thorrson, og han må jo ha gitt henne et navn selv om jeg aldri har fått rede på hva det var. I begynnelsen trodde jeg at sverdet het Vlfberht ettersom dette snodige navnet var risset inn i bladet med store bokstaver. Det så sånn ut:

†VLFBERH† T

Men Finan, vennen til faren min, fortalte meg at Vlfberht er navnet til den frankiske smeden som lagde henne, og at han smir de fineste og mest kostbare sverdene blant de kristne, og kristendom må det jo være ettersom Vlfberht plasserte slike kors både foran navnet sitt og midt inni. Jeg spurte Finan hvordan vi kunne få fatt i Vlfberht slik at vi kunne kjøpe flere sverd, men Finan påstår at han er en magisk smed som jobber i skjul. En smed kan forlate masovnen sin om kvelden, og når han kommer tilbake morgenen etter, oppdager han at Vlfberht har vært i smia og satt igjen et sverd smidd i helvetets flammer og herdet med drageblod. Jeg kalte sverdet mitt Ravnenebbet fordi Sigurds banner hadde forestilt en ravn. Det var det samme langsverdet som Sigurd hadde båret da han kjempet mot meg og kortsverdet mitt sprettet opp buken hans. Jeg husker så godt det sverdhogget, husker hvordan den prektige brynjen hans brått ga etter, og blikket hans da det gikk opp for ham at han var i ferd med å dø, og hvor opprømt jeg var da jeg rykket kortsverdet opp gjennom brystet hans for å tappe ham for hjerteblod. Det hadde skjedd året før, i slaget ved Teotanheale, det som hadde drevet danene ut av det sentrale Mercia, slaget der faren min hadde drept Knut Ranulfson og samtidig blitt såret av Knuts sverd, Istrosseren.

Ravnenebbet var et gjevt sverd, til og med gjevere enn Slangeånden, sverdet til faren min, syntes jeg. Hun var langbladet, men forbløffende lett, og andre sverd knakk når de møtte eggen hennes. Hun var et sverd for en kriger, og jeg bar henne den dagen i den høytliggende skogen ovenfor den frostkledde dalen der bekken rant så stritt. Jeg bar Ravnenebbet og kortsverdet mitt, Attor. Attor betyr gift, og som kortsverd egnet hun seg til bruk i trengselen i en skjoldborg. Hun stakk, og det var giften hennes som hadde drept Sigurd. Jeg bar det runde skjoldet mitt også, der det var malt et ulvehode, emblemet til familien vår. Jeg var iført en hjelm kronet med et ulvehode, en frankisk brynje over et lærharnisk, og en bjørneskinnskappe utenpå der igjen. Jeg er Uhtred Uhtredson, den rettmessige herren av Bebbanburg, og den dagen var jeg nervøs.

Jeg ledet krigerbanden. Jeg var bare tjueen år gammel, og noen av mennene bak meg var nesten dobbelt så gamle som meg og langt mer erfarne, men jeg var sønn av Uhtred, en herre, og dermed var det jeg som hadde kommandoen. De fleste mennene holdt seg et stykke bak, inne blant trærne, bare Rædwald og Sihtric var sammen med meg. Begge var eldre, og begge var blitt sendt for å gi meg råd, eller snarere for å forhindre at jeg tedde meg som en egenrådig dumskalle. Sihtric hadde jeg kjent hele livet, han var en av min fars betrodde menn, mens Rædwald var en stridsmann i fru Æthelflaeds tjeneste. «Kanskje de ikke kommer,» sa han. Han var en stødig kar, tilbakeholden og forsiktig, og jeg hadde en liten mistanke om at han håpet fienden ikke ville dukke opp.

«De kommer,» gryntet Sihtric.

Og de kom. De kom brått fra nord, en flokk ryttere med skjold, spyd, økser og sverd. Nordmenn. Jeg lente meg fram i salen og prøvde å telle dem der de red i full fart langsetter bekken. Tre flokker? Minst hundre menn, og Haki Grimmson var blant dem. Om ikke annet var banneret hans der, dekorert med et skip.

«Ett hundre og tjue,» sa Sihtric.

«Flere,» sa Rædwald.

«Ett hundre og tjue,» insisterte Sihtric i et flatt toneleie.

Ett hundre og tjue ryttere som jaget etter de sekstifem som hadde ridd gjennom dalen for bare litt siden. Ett hundre og tjue menn etter Haki Grimmsons banner, som skulle forestille et rødt skip på et hvitt hav, om det ikke var for at rødfargen i ullstoffet hadde falmet til brunt og i tillegg satt flekker på det hvite havet, sånn at det så ut som om skipet med den høye forstavnen hadde blødd. Fanebæreren red bak en stor mann på en kraftig svart hest, og jeg antok at den store mannen var Haki. Han var en nordmann som hadde slått seg ned i Irland, og derfra hadde han reist over til Englaland og funnet seg landområder nord for elven Mærse, og trodde han skulle gjøre seg rik ved å plyndre seg vei sørover og inn i Mercia. Han hadde tatt slaver, kveg og eiendom, han hadde til og med stormet de romerske murene rundt Ceaster, skjønt det anfallet enkelt nok var blitt slått tilbake av fru Æthelflaeds garnison. Han var simpelthen en plageånd, og det var derfor vi befant oss på nordsiden av Mærse, skjult blant vinternakne trær, mens vi så krigerbanden hans storme sørover langs den frostharde stien som fulgte bekken.

«Vi skulle ha …» begynte Rædwald.

«Ikke ennå,» avbrøt jeg ham. Jeg rørte ved Ravnenebbet igjen, forsikret meg om at hun rugget på seg nede i sliren sin.

«Ikke ennå,» samtykket Sihtric.

«Godric!» ropte jeg, og tjeneren min, en tolv år gammel gutt ved navn Godric Grindanson, kom ridende fram fra der mennene mine ventet. «Spyd,» sa jeg.

«Herre,» sa han, og rakte meg den ni fot lange staken med det tunge spydhodet av jern.

«Du rir bak oss,» sa jeg til Godric, «og et godt stykke bak oss. Du har vel hornet?»

«Ja, herre.» Han holdt opp hornet for å vise meg det. Lyden av hornet ville tilkalle hjelp fra de sekstifem rytterne hvis noe gikk galt, selv om jeg tvilte på at de ville være til noen større hjelp hvis den lille krigerbanden min ble angrepet av Hakis grimme ryttere.

«Det er nok best at jeg holder meg i nærheten av …» begynte Godric, og skulle åpenbart til å foreslå at han burde holde seg ved min side slik at han fikk delta i slaget, men han tidde brått da Sihtric slo ham i ansiktet med håndbaken.

«Du hjelper til med å jage hestene,» snerret Sihtric.

«Det gjør jeg,» sa gutten. Han blødde fra leppen.

Sihtric løsnet sverdet i sliren. Som gutt hadde han vært min fars tjener, og den gang hadde også han utvilsomt ønsket å kjempe side om side med de voksne mennene, men for en guttunge fantes det ingen raskere død enn å prøve å slåss mot en krigsherdet nordmann. «Er vi klare?» spurte han meg.

«Kom, så dreper vi de lusehundene,» sa jeg.

Krigerbanden til Haki hadde dreid vestover og ridd ut av syne. De fulgte bekken som rant ut i en bielv til Mærse rundt halvannen kilometer innover fra der dalen bøyde skarpt av mot vest. Det var et lite høydedrag der de to vannløpene møttes, ikke stort mer enn en avlang gresskledd voll, som gravhaugene folk plasserte rundt omkring i tidligere tider, og der var det at Haki ville dø eller bli beseiret, noe som til syvende og sist gikk ut på det samme.

Vi satte av gårde nedover åsen, skjønt jeg hadde det ikke travelt, for jeg ville ikke at Hakis menn skulle se seg over skulderen og få øye på oss. Vi kom ned til elven og dreide sørover. Vi skyndte oss ikke, tvert imot senket jeg farten da Sihtric red i forveien for å speide. Jeg så på mens han steg av hesten og fant et sted som ga ham utsyn vestover. Han krøp sammen og holdt en hånd i været for å advare oss, og først etter en stund kom han løpende tilbake til hesten sin og vinket oss videre. Han smilte til meg da vi tok ham igjen. «De stoppet et stykke lenger nede i dalen,» sa han med vislelydene som var så typisk for ham, etter at et dansk spyd hadde tatt fortennene hans i slaget ved Teotanheale, «og så la de fra seg skjoldene.» De hadde ridd nedenfor oss med skjoldene fastspent på ryggen, men Haki belaget seg tydeligvis på trøbbel i enden av dalen ettersom han hadde gitt mennene sine tid til å gjøre seg klare til kamp. Vi hadde skjoldene på armen allerede.

«De kommer til å stige av hestene i enden av dalen,» sa jeg.

«Og danne en skjoldborg,» sa Sihtric.

«Så vi trenger ikke skynde oss.» Jeg fullførte tankerekken med et bredt smil.

«Det kan jo være at de skynder seg,» kom det fra Rædwald. Han var bekymret for at kampen skulle starte uten oss.

Jeg ristet på hodet. «Det er sekstifem saksere som venter på dem,» sa jeg til ham, «og selv om Haki er dem tallmessig overlegen, kommer han til å være forsiktig.» Nordmannen hadde nesten dobbelt så mange krigere som de ventende sakserne, men sakserne befant seg på toppen av et høydedrag og var allerede i ferd med å danne skjoldborg. Haki og troppene hans ville måtte stige av hestene et godt stykke unna slik at han ikke ble angrepet mens mennene hans dannet sin egen skjoldborg, og først når de hadde inntatt formasjonen og hestene var ført i trygghet, ville han rykke fram, og den framrykkingen ville gå langsomt. Det krever uendelig stor tapperhet å kjempe i en skjoldborg når du kan lukte fiendens pust og høre sverdene som hogger og støter. Haki kunne rykke langsomt fram, sikker på at de var mange nok, men forsiktig i tilfelle de ventende sakserne hadde lagt en felle for dem. Han hadde ikke råd til å miste menn. Han antok muligens at han kunne vinne slaget der bekken rant ut i den større elven, men ikke desto mindre kom han til å være påpasselig.

De irske nordmennene spredte seg innover i Britannia. Finan, min fars følgesvenn, hevdet at de irske stammemedlemmene var en altfor grum fiende, og dermed holdt nordmennene seg på østkysten av Irland. På denne siden av havet, derimot, var landet nord for Mærse og sør for de skotske kongedømmene et ødemarksområde, vilt og utemmet, og dermed førte de skipene sine gjennom bølgene og slo seg ned i dalførene i Cumbraland. Cumbraland var strengt tatt en del av Northumbria, men den danske kongen i Eoferwic tok godt imot nykommerne. Danene fryktet saksernes stadig større makt, og de irske nordmennene var barbariske stridsmenn som kunne bistå danene med å forsvare landområdene de hadde i sin besittelse. Haki var ganske enkelt den sist ankomne. Han hadde gjort regning med å berike seg på Mercias bekostning, og derfor var vi blitt sendt for å tilintetgjøre ham. «Husk på dette!» ropte jeg til mennene mine. «Bare én av dem skal overleve!»

La én av dem leve, det hadde bestandig vært min fars formaning. La én mann vende hjem med de dårlige nyhetene slik at han skremmer de andre, skjønt jeg hadde en mistanke om at alle Hakis menn var her, noe som innebar at den overlevende, om det overhodet ble en, ville overbringe nyheten om nederlaget til enker og farløse barn. Prestene sier at vi skal elske våre fiender, men ikke vise dem noen nåde, og Haki hadde ikke fortjent det minste grann. Han hadde plyndret landområdene rundt Ceaster, og garnisonen der – som var dugelig nok til å holde murene, men ikke dugelig nok til samtidig å sende en krigerbande over Mærse – hadde bedt om en hjelpende hånd. Det var vi som var den hjelpende hånden, og nå red vi vestover langs bekken, som ble stadig videre og grunnere og ikke lenger jaget over steiner. Forkrøplede oretrær vokste seg tjukke, nakne greiner lutet mot øst i den ustoppelige vinden som sto inn fra havet i det fjerne. Vi passerte en utbrent gård der det ikke var annet igjen enn de sotsvarte steinene fra en grue. Stedet hadde vært det av gårdsbrukene til Haki som lå lengst mot sør, og det første vi hadde stormet. I de to ukene siden vi kom til Ceaster, hadde vi brent et dusin av bosetningene hans, tatt snesvis av buskapen, drept folkene hans og gjort barna til slaver. Nå trodde han at han hadde lokket oss i fella.

Bevegelsene til hingsten fikk det tunge gullkorset om halsen min til å dunke mot brystet. Jeg speidet sørover, dit hvor solen lå som en dunkel sølvskive på en bleknende himmel, og sendte en taus bønn til Woden. Jeg er halvt hedning, kanskje mindre enn halvt, men selv faren min hadde vært kjent for å framsi en og annen bønn også til den kristne guden. «Det finnes mange guder,» hadde han sagt til meg titt og ofte, «og det er aldri godt å vite hvem av dem som er våkne, så be til hele bunten.»

Derfor ba jeg til Woden. Jeg er av ditt blod, fortalte jeg ham, så hold din hånd over meg, og jeg var så visst av hans blod, for slekten vår nedstammer fra Woden. Han kom til jorden og lå med ei menneskejente, men det var lenge før folket vårt krysset havet for å underlegge seg Britannia. «Han lå ikke med ei jente,» hørte jeg den hånlige stemmen til faren min si der jeg red, «han ga henne et realt knull, og man sover ikke gjennom noe sånt.» Jeg undret meg på hvorfor gudene ikke lenger kom til jorden. Det ville ha gjort det så mye enklere å tro.

«Ikke så fort!» ropte Sihtric, og jeg sluttet å tenke på guder som knullet jenter, og fikk se at tre av våre yngste menn hadde satt fart og red i forveien. «Trekk dere tilbake,» ropte Sihtric, så gliste han til meg. «Ikke langt igjen nå, herre.»

«Vi burde rekognosere,» foreslo Rædwald.

«De har fått tid nok,» sa jeg. «Fortsett å ri.»

Jeg visste at Haki ville sørge for at mennene hans steg av hestene før de angrep den ventende skjoldborgen. Hester vil aldri storme rett inn i en skjoldborg, men dreie til siden, så Hakis menn ville måtte danne sin egen skjoldborg før de angrep sakserne som ventet oppe på det lange, slake høydedraget. Men nå ville vi komme bakfra, og fra den kanten braser hestene rett inn i skjoldborgen, for der er det aldri like tett som i forreste rekke. Forreste rekke er en mur av sammenhektede skjold og blanke våpen, og bakerste rekke er der hvor panikken setter inn.

Vi dreide så vidt nordover, forbi et utspring, og der var de. Solen skinte skrått ned gjennom en flenge i skyene. Den lyste opp de kristne bannerne på toppen av høydedraget og fikk det til å gnistre i sverdbladene som ventet der. Sekstifem menn, bare sekstifem, en tett skjoldborg bestående av to rekker oppe på bakkekammen, under de korsprydede flaggene. Mellom dem og oss begynte Hakis skjoldborg å ta form, og nærmest oss, på høyre side, ble hestene hans holdt under oppsikt av noen gutter. «Rædvald,» sa jeg. «Tre menn for å jage bort hestene.»

«Herre,» sa han bekreftende.

«Ri med dem, Godric!» ropte jeg til tjeneren min, og så løftet jeg det tunge spydet med skaft av asketre. Nordmennene hadde ennå ikke fått øye på oss. Alt de visste, var at en mercisk plyndrerbande hadde trengt dypt inn i Hakis territorium, og at nordmennene hadde forfulgt dem i den hensikt å slakte dem ned, men nå kom de til å oppdage at de var blitt lurt i en felle. «Drep dem!» ropte jeg og satte sporene i hesten igjen.

Drep dem. Det er det skaldene synger om. Om kveldene i hallen, når røyken fra gruen kveiler seg tjukt rundt takbjelkene og ølhornene er fulle og harpisten klimprer på strengene sine, da blir kampkvadene sunget. Det er kvadene om vår familie, om folket vårt, og det er på den måten vi minnes fortiden. En skald former fortiden slik at vi husker bragdene til forfedrene våre og hvordan de skjenket oss land og kvinner og buskap og ære. Det kom ikke til å bli sunget noe norsk kvad om Haki, slo det meg, for dette skulle bli et saksisk kvad om en saksisk triumf.

Og vi stormet fram. Spydet i et fast grep, skjoldet tett inntil kroppen og Hearding, hesten min, det djerve beistet, dundret løs på jorden med sine harde hover, og til venstre og høyre for meg galopperte hestene, og spydene ble holdt lavt, og dampen sto om hestenes nesebor, og fienden snudde seg, forfjamset, og mennene i skjoldborgens bakre rekke visste ikke sine arme råd. Noen av dem løp mot hestene sine, mens andre prøvde å danne en ny skjoldborg vendt mot oss, og jeg så åpningene som oppsto, og visste at de allerede var døde menn. Bortenfor dem, på vollen, løp de ventende sakserne for å hente sine egne hester, men det var vi som kom til å begynne nedslaktingen.

Og det gjorde vi.

Jeg satte blikket i en høy, svartskjegget kar iført en gjev brynje og en hjelm kronet med ørnefjær. Han ropte, formodentlig for at noen skulle komme og sette skjoldene sine inntil hans eget skjold, som var påmalt en ørn med spredte vinger, men han så blikket mitt, forsto hva som ventet ham, og stålsatte seg med ørneskjoldet hevet og sverdet trukket tilbake, og jeg visste at han kom til å angripe Hearding i håp om å blinde hesten eller knuse tennene på dyret. Gå alltid etter hesten, ikke rytteren. Sårer eller dreper du hesten, blir rytteren et offer, og nå gikk skjoldborgen i oppløsning og spredte seg i panikk. Jeg hørte brølene fra mennene som forsøkte å innhente rømlingene, og jeg trakk spydet tilbake, siktet, og så satte jeg venstre kne forsiktig i siden på Hearding slik at han svingte brått idet den svartskjeggete mannen gjorde et utfall. Sverdet hans sveipet over brystet på hesten min, dypt nok til at det blødde, men det var ikke et dødbringende støt, ikke et lammende sår, og spydet mitt gikk gjennom skjoldet hans, splintret seljebordene og trengte seg videre, flenget opp brynjen. Jeg kjente at bladet slet i stykker brystbeinet hans, så jeg løsnet grepet om sverdskaftet og lot det sitte der, og jeg trakk Ravnenebbet og vendte Hearding om og kjørte Ravnenebbet inn i ryggraden på en annen mann. Bladet var smidd av en seidmann, og nå flerret det gjennom brynjen som om den var lagd av bark. Hearding braste inn mellom to menn så begge gikk over ende, og vi dreide atter rundt, og hele området var et eneste virvar av panikkslagne menn og ryttere som forsøkte å drepe dem, og enda flere ryttere kom ned fra vollen, og hele styrken vår drepte og brølte, og over oss viftet bannerne. «Merewalh!» ropte en skingrende stemme. «Stopp hestene.»

En håndfull nordmenn var borte ved hestene sine, men Merewalh, som var en hensynsløs kriger, førte menn bort for å drepe dem. Haki levde fortsatt og var nå omringet av tretti eller førti av sine egne menn. De hadde dannet en skjoldborg rundt sin herre, og kunne bare se på mens følgesvennene deres ble sablet ned. Men noen av våre egne menn hadde også falt. Jeg så tre rytterløse hester, og én døende hest som sparket med hovene der den lå i en pøl av blod. Jeg dreide mot den og meide ned en mann som nettopp hadde stavret seg på beina. Han var omtåket, og jeg gjorde ham enda mer omtåket med et rapp tvers over hjelmen hans, som fikk ham til på ny å synke i kne. Til venstre for meg gaulet en mann mens han svingte en øks med begge hender, og Hearding vred seg rundt, smidig som en katt, og øksebladet til mannen spratt av skjoldet mitt, vi dreide tilbake samme vei, og Ravnenebbet hogg én gang, og jeg så blodet glinse. Jeg ropte, opprømt, jeg brølte navnet mitt for at de døde skulle vite hvem det var som hadde sendt dem i undergangen.

Jeg satte fart igjen mens jeg holdt sverdet lavt og speidet etter den hvite hesten som het Gast. Så fikk jeg øye på den, femti eller seksti skritt unna. Rytteren hans, med sverdet i hånd, var på vei mot de skjoldbevoktede levningene av Haki, men tre andre hester vrengte inn foran Gast og avskar rytteren. Så ble jeg nødt til å glemme Gast da en mann løftet et sverd over hodet og svingte det mot meg, han hadde mistet hjelmen, og halve ansiktet hans var innsmurt med blod. Jeg så at blodet piplet fram ved midjen hans også, men han var mørk i fjeset, hard i øynene, preget av striden, og han brølte død over meg idet han svingte sverdet, og jeg møtte det med Ravnenebbet, og hun kløyvde bladet hans tvert av slik at den øverste halvdelen suste som en pil inn i salknappen min og ble sittende der. Den nederste halvdelen skar en flenge i den høyre støvelen min, og jeg kjente blodet tyte fram da mannen segnet om. Jeg støtte Ravnenebbet ned og knuste skallen på ham før jeg red videre og fikk se at Gerbruht hadde steget av hesten og sto og hakket løs på en død eller nesten død mann med øks. Gerbruht hadde allerede skåret opp buken på offeret sitt, og nå hadde han tilsynelatende satt seg fore å løsne kjøttet fra beina på mannen, for han brølte av raseri mens han dundret det tunge bladet ned så splinter av brynje og bein, kjøttslintrer og blod skvatt utover gresset.

«Hva driver du med?» ropte jeg til ham.

«Han kalte meg feit!» ropte Gerbruht tilbake. Han hadde sluttet seg til krigerbanden vår i løpet av vinteren. «Den lusehunden kalte meg feit!»

«Du er feit,» påpekte jeg, og det var sant. Gerbruht hadde en vom som en gris og bein som trestokker og tre haker under skjegget, men han var også ubegripelig sterk. En fryktinngytende mann å stå overfor i et slag, og en god venn å ha ved sin side i en skjoldborg.

«Han kommer aldri til å kalle meg feit igjen,» snerret Gerbruht og pløyde øksa inn i den døde mannens skalle så ansiktet revnet og hjernen åpnet seg. «Den skinnmagre lusehunden.»

«Du spiser for mye,» sa jeg.

«Det er fordi jeg bestandig er sulten, det.»

Jeg snudde hesten og fikk se at slaget var over. Haki og skjoldkameratene hans levde fremdeles, men de var i mindretall, og de var omringet. Sakserne våre steg av hestene for å drepe de sårede og strippe likene for brynjer, våpen, sølv og gull. Som alle nordmenn bar disse krigerne armringer for å prale med sitt mot på slagmarken, og vi la ringer og brosjer, slireornamenter og halskjeder i en haug oppå en blodstenkt kappe som var blitt flerret opp av et sverd. Jeg tok én armring fra liket av en svartskjegget mann. Det var et anselig stykke gull, inngravert med de kantete bokstavene som nordmennene bruker, og jeg smøg det over mitt venstre håndledd der jeg bar de andre ringene. Sihtric gliste. Han hadde tatt en fange, en vettskremt gutt som nesten var en mann. «Vår eneste overlevende, herre,» sa Sihtric.

«Han duger,» sa jeg. «Kutt av ham sverdhånden og gi ham en hest. Så kan han få dra.»

Haki betraktet oss. Jeg red tett innpå de gjenlevende nordmennene og stoppet og stirret på ham. Han var en liten og tjukk mann med arrete fjes og brunt skjegg. Hjelmen hans hadde falt av under kampen, og det strie håret var mørkt av blod. Ørene sto ut som håndtakene på en mugge. Han stirret tilbake, trassig. Torshammeren, utformet i gull, hang ved det brynjekledde brystet hans. Jeg talte tjuesju menn rundt ham. De dannet en tett sirkel, med skjoldene rettet utover. «Bli en kristen,» ropte jeg til ham på dansk, «så kan det hende du overlever.»

Han forsto meg, skjønt jeg tvilte på at dansk var språket hans. Han lo av tilbudet mitt, så spyttet han. Jeg var ikke engang sikker på at jeg hadde fortalt ham sannheten, selv om mange beseirede fiender ble spart dersom de gikk med på å la seg omvende og døpe. Den beslutningen var ikke min, den tilfalt rytteren som satt på den høye hvite hesten ved navn Gast. Jeg snudde meg mot sirkelen av ryttere som nå omringet Haki og hans overlevende, og mannen som satt på den hvite hesten, så forbi meg. «Ta Haki levende, drep de andre.»

Det tok ikke lang tid. De fleste av de tapreste blant nordmennene var allerede døde, og bare en håndfull erfarne stridsmenn var sammen med Haki. Resten var guttunger, og mange av dem ropte at de overga seg, bare for så å bli sablet ned. Jeg så på. Merewalh, en hederlig mann som hadde forlatt herr Æthelreds tjeneste for å følge Æthelflaed, ledet angrepet, og det var Merewalh som slepte Haki ut av den blodige dynga, tok fra ham sverd og skjold og tvang ham i kne foran den hvite hesten.

Haki løftet blikket. Solen sto lavt i vest, bak Gasts rytter, og blendet dermed Haki, men han fornemmet hatet og forakten som så ned på ham. Han lettet på hodet slik at rytterens skygge falt over øynene hans, og kanskje så han nå den blankpussede frankiske brynjen, skrubbet med sand til den skinte som sølv. Han kunne se den hvite ullkappen, kantet med den silkemyke, hvite vinterpelsen til en røyskatt. Han kunne se de høye støvlene, omspunnet av hvite bånd, og den lange sverdsliren som var utsmykket med polert sølv, og, dersom han våget å løfte blikket høyere, de harde blå øynene i det harde ansiktet som var omsluttet av gyllent hår under en hjelm like blankpusset som brynjen. Hjelmen var kranset med en sølvring og kronet med et kors, også det av sølv. «Ta brynjen fra ham,» sa den hvitkledde rytteren på den hvite hesten.

«Ja, min frue,» sa Merewalh.

Fruen var Æthelflaed, datter av Alfred, som hadde vært kongen av Wessex. Hun var gift med Æthelred, herren av Mercia, men alle i Wessex og i Mercia visste at hun hadde vært min fars elskerinne i årevis. Det var Æthelflaed som hadde ført mennene sine nordpå for å befeste garnisonen i Ceaster, og Æthelflaed hadde også pønsket ut fella som hadde fått Haki ned på kne foran hesten hennes.

Hun så på meg. «Du gjorde en god jobb,» sa hun, nesten motstrebende.

«Takk, min frue,» sa jeg.

«Du skal ta ham med sørover,» sa hun med en håndbevegelse mot Haki. «Han kan dø i Gleawecestre.»

Det sto for meg som en underlig beslutning. Hvorfor ikke la ham dø her i det bleke vintergresset? «Du skal altså ikke sørover igjen, min frue?» spurte jeg henne.

Hun syntes åpenbart at spørsmålet var freidig, men svarte likevel. «Jeg har mye å gjøre her. Du tar ham med deg.» Hun løftet en hanskekledd hånd idet jeg snudde meg vekk. «Sørg for å være framme før Sankt Cuthberts dag. Hører du hva jeg sier?»

Jeg bukket til svar, deretter bandt vi hendene til Haki bak på ryggen hans, bukserte ham opp på en mager hest og red tilbake til Ceaster, dit vi ankom etter mørkets frambrudd. Vi hadde latt de døde nordmennene ligge igjen der de falt, som mat til ravnene, men våre egne døde bar vi med oss, det var kun fem menn. Vi tok alle de norske hestene og lastet dem med erobrede våpen, med brynjer, med kleder og med skjold. Vi red seierrike tilbake, bærende på banneret vi hadde erobret fra Haki, der vi fulgte etter herr Æthelreds fane med den hvite hesten, Sankt Oswalds banner, og det besynderlige flagget til Æthelflaed med motiv av en hvit gås som holdt et sverd og et kors. Gåsen symboliserte Sankta Werburgh, en hellig kvinne som på mirakuløst vis hadde skremt bort en glupsk gåseflokk fra en maisåker, skjønt jeg kunne ikke for mitt bare liv fatte og begripe hvorfor noe en tiåring kunne ha gjort bare ved å heve stemmen, ble ansett som et mirakel. Selv en trebeint hund kunne ha jaget de gjessene bort fra åkeren, men akkurat det var ikke noe jeg ville ha dristet meg til å nevne for Æthelflaed, som hadde riktig så høye tanker om den hellige gåseskremmersken.

Burhen i Ceaster var blitt reist av romerne, så festningsvollene var av stein, til forskjell fra burhene vi saksere bygde, som hadde murer av jord og tømmer. Vi passerte under den høye stridsplattformen i porten, snodde oss gjennom en tunnel opplyst av fakler og inn i hovedgaten som gikk snorrett mellom høye steinbygninger. Lyden av hestehover ble kastet tilbake fra veggene, og så slo klokkene i Sankt Peters kirke for å feire at Æthelflaed vendte tilbake.

Æthelflaed og storparten av mennene hennes gikk til kirken for å takke for seieren før vi samlet oss i den store hallen som var reist i sentrum av Ceasters gater. Sihtric og jeg anbrakte Haki i en liten steinkoie og lot ham forbli bakbundet for natten. «Jeg har gull,» sa han på dansk.

«Det du har, er halm til seng og piss til øl,» sa Sihtric til ham, og så lukket vi døren og satte igjen to menn for å holde vakt over ham. «Så vi skal til Gleawecestre?» sa Sihtric til meg da vi var på vei bort til hallen.

«Hun sier så.»

«Da blir du fornøyd.»

«Jeg?»

Han gliste tannløst. «Rødtoppen på Wheatsheaf.»

«En av mange, Sihtric,» sa jeg svevende, «en av mange.»

«Og så har du hun jenta på gården like ved Cirrenceastre,» tilføyde han.

«Hun er enke,» sa jeg med all den verdigheten jeg klarte å oppby, «og jeg er blitt fortalt at det er vår kristne plikt å beskytte enker.»

«Kaller du det beskyttelse?» lo han. «Har du tenkt å gifte deg med henne?»

«Absolutt ikke. Jeg gifter meg for å vinne land.»

«Du skulle ha vært gift,» sa han. «Hvor gammel er du?»

«Tjueén, tror jeg.»

«I så fall skulle du ha vært gift for lengst,» sa han. «Hva med Ælfwynn?»

«Hva med henne?» spurte jeg.

«Hun er ei yndig lita hoppe,» sa Sihtric, «og jeg skulle tro at hun kan kunsten å galoppere.» Han skjøv opp den tunge døren, og vi gikk inn i hallen som var opplyst av talglys og av en kjempemessig ild i en enkel steingrue som hadde fått det romerske gulvet til å slå sprekker. Det var ikke bordplass nok til både burhens garnison og mennene Æthelflaed hadde tatt med seg nordpå, så noen satt på gulvet og spiste, men jeg ble vist til en plass ved bordet oppe på forhøyningen, like ved Æthelflaed. Hun satt mellom to prester, og en av dem messet en langtrukken bønn på latin før vi fikk lov til å røre maten.

Jeg var redd Æthelflaed. Hun hadde et bistert ansikt, skjønt folk sa at hun hadde vært vakker som ung kvinne. Dette året, 911, måtte hun ha vært førti eller enda eldre, og håret hennes, som var gyllent, hadde fått blasse grå striper. Hun hadde veldig blå øyne og et blikk som kunne bringe selv den djerveste mann ut av fatning. Det var et kjølig og tenksomt blikk, som om hun leste tankene dine og avskydde dem. Selv hennes egen datter, Ælfwynn, unngikk moren. Jeg likte Ælfwynn, hun var full av latter og spillopper. Hun var litt yngre enn meg, vi hadde tilbrakt store deler av barndommen sammen, og mange mente at vi to burde gifte oss. Jeg var ikke sikker på om Æthelflaed syntes det var en god idé. Det virket som om hun mislikte meg, men det virket som om hun mislikte de aller fleste, og ikke desto mindre, om hun var aldri så iskald, var hun riktig godt likt i Mercia. Ektemannen hennes, Æthelred, herren av Mercia, ble akseptert som landets hersker, men det var den usæle kona hans folk forgudet.

«Gleawecestre,» sa hun til meg nå.

«Ja, min frue.»

«Du plyndrer det du kommer over, stort og smått. Bruk vogner. Og ta med deg fangene.»

«Ja, min frue.» Fangene var hovedsakelig barn vi hadde tatt fra Hakis gårder i løpet av de første dagene av plyndringstoktene våre. De ville bli solgt som slaver.

«Og du må være framme før Sankt Cuthberts dag,» sa hun og gjentok den ordren. «Forstår du?»

«Før Sankt Cuthberts dag,» sa jeg pliktskyldig.

Hun ga meg det lange, tause, stirrende blikket. Prestene som satt på hver side av henne, så også på meg, og ansiktsuttrykkene deres var like hatefulle som hennes. «Og så tar du Haki,» fortsatte hun.

«Og Haki,» sa jeg.

«Og henger ham foran hallen til ektemannen min.»

«Gjør det langsomt,» sa en av prestene. Det er to måter å henge en mann på, den raske måten og den langsomme, pinefulle måten. «Ja, fader,» sa jeg.

«Men vis ham fram for folket først,» beordret Æthelflaed.

«Naturligvis, min frue,» sa jeg, så ble jeg betenkt.

«Hva?» Hun fornemmet usikkerheten min.

«Folk kommer til å lure på hvorfor du ble værende her, min frue,» sa jeg.

Hun kneiste med nakken, og den andre presten rynket brynene. «Det har de ingenting med …» begynte han.

Æthelflaed viftet med hånden for å få ham til å tie. «Mange nordmenn forlater Irland,» sa hun strengt, «og ønsker å bosette seg her. De må stanses.»

«Hakis nederlag vil gjøre dem fryktsomme,» antydet jeg forsiktig.

Hun ignorerte den klossete komplimenten min. «Ceaster hindrer dem i å bruke elven Dee,» sa hun, «men Mærse er åpen. Jeg skal bygge en burh på bredden der.»

«En god tanke, min frue,» sa jeg, og fikk et blikk så hånlig at jeg rødmet.

Hun viftet meg bort med en håndbevegelse, og jeg vendte tilbake til fårestuingen min. Jeg betraktet henne ut fra øyekroken, det stramme kjevepartiet, det bitre draget om munnen, og lurte på hva i Guds navn det var som hadde trukket faren min mot henne, og hvorfor hun var aktet av menn.

Men i morgen ville jeg være befridd for henne.

«Menn følger henne,» sa Sihtric, «for hun er den eneste som noensinne har vært villig til å slåss, bortsett fra faren din.»

Vi dro sørover, langs en vei jeg hadde gjort meg godt kjent med i løpet av de siste årene. Veien fulgte grensen mellom Mercia og Wales, en grense som var gjenstand for vedvarende krangel mellom de walisiske kongedømmene og mercierne. Waliserne var naturligvis våre fiender, men det var et vagt fiendskap, for de var også kristne, og aldri om vi ville ha vunnet det slaget ved Teotanheale uten hjelp fra de kristne waliserne. Fra tid til annen kjempet de for Kristus, slik de hadde gjort ved Teotanheale, men vel så ofte kjempet de for å berike seg selv og drev både kveg og slaver hjem til fjelldalene sine. Disse kontinuerlige plyndringstoktene hadde ført til at det var reist burher langs hele veien, befestede byer der folk kunne søke tilflukt når en fiende nærmet seg, og hvorfra en garnison kunne storme ut for å angripe fienden.

Jeg red med trettiseks menn og Godric, tjeneren min. Fire av krigerne red som alltid i forveien og rekognoserte terrenget for at vi ikke skulle risikere å havne i bakhold, mens resten av oss voktet Haki og de to kjerrene som var fullastet av plyndregods. Vi voktet atten barn også, de var på vei til slavemarkedene, men Æthelflaed insisterte på at vi skulle syne fram fangene for folket i Gleawecestre først. «Hun vil gjøre seg viktig,» sa Sihtric til meg.

«Så menn vil hun det!» istemte fader Fraomar. «Vi har latt folket i Gleawecestre forstå at vi slår Kristi fiender av marken.» Han var en av de føyelige prestene til Æthelflaed, ennå en ung mann, ivrig og entusiastisk. Han nikket mot kjerra foran oss, som var fullastet med rustninger og våpen. «Det der skal vi selge, og pengene skal gå til den nye burhen, Gud være lovet.»

«Gud være lovet,» sa jeg pliktskyldig.

Og penger, visste jeg, var Æthelflaeds problem. Skulle hun få bygd den nye burhen sin for å bevokte elven Mærse, trengte hun penger, og det ble det aldri nok av. Ektemannen hennes var den som mottok landskyld, skatt fra handelsmennene og tollavgifter, og herr Æthelred hatet Æthelflaed. Hun var kanskje avholdt i Mercia, men det var Æthelred som kontrollerte sølvet, og menn ville nødig vekke anstøt hos ham. Selv nå, da Æthelred lå syk i Gleawecestre, hyllet folk ham. Bare de tapreste og mest velstående risikerte hans vrede ved å gi menn og sølv til Æthelflaed.

Og Æthelred var døende. Han var blitt rammet av et spyd i bakhodet i slaget ved Teotanheale, og det spydet hadde gjennomboret hjelmen og trengt inn i skallen hans. Ingen hadde trodd at han skulle overleve, men det gjorde han, skjønt det gikk rykter om at han var så godt som død, at han snakket over seg som en vettløs tulling, at han siklet og hadde krampetrekninger, og at det hendte han hylte som en flådd ulv. Hele Mercia ventet på at han skulle stryke med, og hele Mercia lurte på hva som ville komme etterpå. Det var ikke noe folk pratet om, i hvert fall ikke høyt, men i dølgsmål pratet de ikke om stort annet.

Jeg ble derfor forbauset da fader Fraomar tok opp emnet den første kvelden. Med alle kjerrene og fangene gikk ferden vår langsomt, og vi hadde stoppet på en bondegård i nærheten av Westune. Folk hadde nylig slått seg ned i denne delen av Mercia, etter at burhen i Ceaster hadde gjort det trygt å bosette seg her. Gården hadde tilhørt en dane, men nå var det en enøyd mercier som bodde der sammen med kona si, fire sønner og seks slaver. Huset var ei rønne av gjørme, planker og halm, fjøset en ynkelig haug av flettverk som vannet rant tvers igjennom, men rundt det hele var det reist et solid pæleverk av eikestokker. «Waliserne er ikke langt unna,» sa han for å forklare det kostbare pæleverket.

«Du kan ikke forsvare dette med seks slaver,» sa jeg.

«Naboene kommer hit,» sa han tvert.

«Så de hjalp deg med å bygge det?»

«Ja, det gjorde de.»

Vi bandt anklene til Haki, forsikret oss om at snorene rundt håndleddene hans var knyttet stramt nok, og så lenket vi ham fast til en plog som sto forlatt inntil ei møkkdynge. De atten barna ble stuet sammen inne i huset med to menn som skulle holde dem under oppsikt, mens vi andre fant oss til rette som best vi kunne ute på gårdsplassen, der møkka lå strødd overalt. Vi gjorde opp bål. Gerbruht åt som om han ikke hadde sett mat før, stappet den tønnestore vomma full, mens Redbad, en annen friser, spilte melodier på rørfløyten sin. De sørgmodige tonene fylte natteluften med melankoli. Glørne fløy til værs. Det hadde regnet tidligere, men nå gled skyene unna, og stjernene viste seg fram. Jeg så noen gnister flagre opp på taket av rønna og lurte på om de ville få halmen til å ulme, men det mosekledde stråtaket var fuktig, og gnistene sloknet uten at noe skjedde.

«Nunnaminster,» sa fader Fraomar brått.

«Nunnaminster?» spurte jeg etter litt.

Også presten betraktet de svevende glørne som la seg til oppe på taket før de døde hen. «Klosteret i Wintanceaster der fru Ælswith døde,» forklarte han, uten at den forklaringen gjorde meg stort klokere.

«Kong Alfreds kone?»

«Gud velsigne henne,» sa han og korset seg. «Hun bygde klosteret etter at kongen var død.»

«Hva med det?» spurte jeg, fortsatt like forvirret.

«En del av klosteret brant ned etter hennes død,» forklarte han. «Brannen skyldtes glør som hadde landet i takhalmen.»

«Denne halmen er for våt,» sa jeg og nikket mot huset.

«Det er klart.» Presten stirret på glørne som la seg til på stråtaket. «Enkelte påstår at brannen var djevelens hevn» – han tidde, og korset seg igjen – «fordi fru Ælswith var slik en gudfryktig sjel som hadde vendt ham ryggen.»

«Faren min sa bestandig at hun var en hevngjerrig megge,» dristet jeg meg til å si.

Fader Framoar rynket pannen, men så glattet furene seg ut i et syrlig smil. «Gud velsigne henne. Jeg har skjønt at hun ikke var noe enkelt kvinnemenneske.»

«Hvem er vel det?» spurte Sihtric.

«Fru Æthelred ønsker nok ikke det,» sa Fraomar lavt.

Jeg nølte, for nå tok samtalen en farefull retning. «Ønsker nok ikke hva da?» spurte jeg omsider.

«Å gå i kloster.»

«Er det det som kommer til å skje?»

«Hva ellers?» sa Fraomar dystert. «Ektemannen hennes dør, hun blir enke, og dertil en enke med eiendom og makt. Menn vil nødig ha noe av at hun gifter seg igjen. Den nye ektemannen hennes kunne jo bli altfor mektig. Dessuten …» Stemmen hans døde hen.

«Dessuten hva da?» spurte Sihtric dempet.

«Herr Æthelred har skrevet testamente, Gud bevare ham.»

«Og i det testamentet,» sa jeg sakte, «står det at kona hans skal gå i kloster?»

«Hva annet kan hun gjøre?» spurte Fraomar. «Det er skikken.»

«Jeg kan ikke se henne for meg som nonne,» sa jeg.

«Å, hun er en from kvinne. En gjev kvinne,» sa Fraomar varmt, og så husket han at hun var en ekteskapsbryter. «Ikke perfekt, på ingen måte,» fortsatte han, «men vi har alle våre ufullkommenheter, har vi ikke? Vi har jo alle syndet.»

«Og datteren hennes?» spurte jeg. «Ælfwynn?»

«Å, hun er ei toskete jente,» sa Fraomar uten å nøle.

«Men hvis noen gifter seg med henne …» foreslo jeg, men ble avbrutt.

«Hun er kvinne! Hun kan da ikke arve farens makt!» Fader Fraomar lo ved tanken. «Nei, det beste for Ælfwynn ville være å gifte seg utenfor landets grenser. Å gifte seg langt unna! Kanskje med en frankisk herre? Enten det eller å gå i kloster sammen med moren.»

Samtalen var farlig, for ingen var sikker på hva som ville skje når Æthelred døde, og det kom han til å gjøre snart. Mercia hadde ingen konge, men Æthelred, herren av Mercia, hadde nær sagt den samme makten. Han ville utvilsomt ha likt å være konge, men han var avhengig av vestsaksernes hjelp for å forsvare Mercias grenser, og vestsakserne ønsket ingen konge i Mercia, eller rettere sagt, de ønsket at deres egen konge skulle herske der. Og selv om Mercia og Wessex var allierte, var det ikke mye godhug mellom dem. Mercierne hadde en stolt fortid. Nå var de en vasallstat, og dersom Edward av Wessex skulle erklære seg som konge, kunne det bli uro. Ingen visste hva som ville skje, på samme måte som ingen visste hvem de burde gi sin støtte til. Burde de love troskap til Wessex? Eller til en av de merciske ealdormennene?

«Det er synd og skam at herr Æthelred ikke har noen arving,» sa fader Fraomar.

«Ingen rettmessig arving,» sa jeg, og ble overrasket da presten lo.

«Ingen rettmessig arving,» samtykket han, og så korset han seg. «Men Herren vil sørge for oss,» tilføyde han fromt.

Dagen etter mørknet himmelen med tunge skyer som spredte seg fra de walisiske åsene. Innen det ble formiddag, hadde det begynt å regne, og det fortsatte å regne mens vi tok oss langsomt sørover. Veiene vi fulgte, var bygd av romerne, og vi tilbrakte de påfølgende nettene i ruinene av romerske festninger. Vi så ingen walisiske røvere, og etter slaget ved Teotanheale var vi temmelig sikre på at ingen daner kom til å plage oss såpass langt sør.

Regnet og fangene sinket oss på ferden, men omsider kom vi til Gleawecestre, hovedstaden i Mercia. Vi var framme to dager før Sankt Cuthberts dag, skjønt det var ikke før vi var innenfor bymurene at jeg oppdaget hvorfor Æthelflaed hadde ansett datoen som viktig. Fader Fraomar hadde ridd i forveien for å varsle vår ankomst, og en liten folkemengde ventet på oss ved den buede porten. Jeg foldet ut bannerne våre: mitt eget ulvehode, Sankt Cuthberts flagg, Æthelreds hvite hest, og Æthelflaeds gås. Hakis banner ble båret av Godric, tjeneren min, som slepte det etter den sølete veien. I spissen for den lille prosesjonen var ei kjerre med utbyttet av plyndretoktene våre, og bak den kom barnefangene, fulgt av Haki, som var bundet med tau til halen på Godrics hest. Den andre kjerra utgjorde baktroppen, mens stridsmennene mine red på begge sider av kolonnen. Det var et vakkert skue. Etter slaget ved Teotanheale hadde vi halt over tjue vogner med plyndregods gjennom byen, foruten fanger, alle hestene vi hadde tatt og et dusin fiendtlige bannere, men selv den lille prosesjonen min ga innbyggerne i Gleawecestre noe å feire, og de jublet for oss hele veien fra nordporten til inngangen til Æthelreds palass. Et par prester kylte hestemøkk på Haki, og resten av tilskuerne hermet etter dem, mens smågutter løp ved siden av og ropte hånsord mot mannen.

Og der, ved Æthelreds port, sto Eardwulf og ventet på oss. Han var befalingsmann for herr Æthelreds hustropper og bror av Eadith, kvinnen som lå med herr Æthelred. Eardwulf var kvikk, staselig, ambisiøs og en god stridsmann. Han hadde ledet Æthelreds tropper mot waliserne og påført dem stor skade, og det ble sagt at han hadde kjempet dugelig ved Teotanheale. «Kreftene sine,» hadde faren min sagt til meg, «henter han fra mellom beina på sin egen søster, men ikke undervurder ham. Han er farlig.»

Den farlige Eardwulf var iført blankpusset brynje og en mørkeblå kappe kantet med oterpels. Han var barhodet, og det mørke håret var glattkjemmet og samlet i nakken med et brunt bånd. Sverdet hans, et massivt våpen, hvilte i en slire av mykt lær med gullborder. Han var flankert av et par prester og et halvt dusin av mennene sine, og alle bar de Æthelreds symbol, den hvite hesten. Han smilte da han fikk øye på oss. Jeg så at blikket hans flakket mot Æthelflaeds fane da han kom slentrende mot oss. «På vei til markedet, herre Uhtred?» spurte han.

«Slaver, rustninger, sverd, spyd, økser,» sa jeg. «Vil du kjøpe?»

«Og han?» Han pekte med en tommel på Haki.

Jeg vred meg i salen. «Haki, en norsk høvding som trodde at Mercia skulle gjøre ham rik.»

«Selger du ham også?»

«Jeg henger ham,» sa jeg, «langsomt. Det var min frues ønske at han skulle henges akkurat her.»

«Din frue?»

«Din også,» sa jeg, vel vitende at det kom til å ergre ham. «Fru Æthelflaed.»

Hvis han ble ergerlig, viste han det ikke, i stedet smilte han enda en gang. «Hun har hatt det travelt,» sa han lett. «Har hun også planer om å være til stede?»

Jeg ristet på hodet. «Hun har ting å gjøre nordpå.»

«Og jeg som trodde hun ville innfinne seg her før Witan om to dager,» sa han sarkastisk.

«Witan?» spurte jeg.

«Det er ikke noe som vedkommer deg,» sa han skarpt. «Du er ikke invitert.»

Men Witan, merket jeg meg, skulle holdes på Sankt Cuthberts dag, og det var utvilsomt derfor Æthelflaed hadde villet at vi skulle komme hit før Mercias store menn møttes til rådslagning. Hun minnet dem om at det var deres fiender hun kjempet mot.

Eardwulf gikk bort til Haki, målte ham med blikket og snudde seg mot meg igjen. «Jeg ser at du fører herr Æthelreds banner.»

«Naturligvis,» sa jeg.

«Og i skjærmysselen der du tok denne skapningen til fange» – han gjorde en hodebevegelse i Hakis retning – «førte du banneret der også?»

«Hver gang min frue slåss for Mercia,» sa jeg, «fører hun ektemannens banner.»

«I så fall tilhører fangene og plyndregodset herr Æthelred,» sa Eardwulf.

«Jeg har fått befaling om å selge dem,» sa jeg.

«Sier du det?» Han lo. «Vel, nå får du en ny befaling. De tilhører herr Æthelred, så du gir dem herved til meg.» Han stirret på meg, utfordret meg til å motsi ham. Jeg må ha sett stridslysten ut, for mennene hans senket spydene sine en tanke.

Fader Fraomar hadde kommet til syne igjen, og nå hastet han opp på siden av hesten min. «Ingen slåssing,» hveste han til meg.

«Min herre Uhtred ville ikke drømme om å trekke sverd mot herr Æthelreds huskrigere,» sa Eardwulf. Han gjorde tegn til mennene sine. «Ta alt sammen med inn,» befalte han og pekte på kjerrene, plyndregodset, Haki og slavene. «Og takk endelig fru Æthelflaed» – nå var det meg han så på – «for hennes lille bidrag til ektemannens skattkammer.»

Jeg så på mens mennene hans førte plyndregodset og slavene gjennom porten. Eardwulf smilte da det var gjort, og så ga han meg et hånlig flir. «Og fru Æthelflaed har altså intet ønske om å være til stede under Witan?»

«Er hun invitert?» spurte jeg.

«Naturligvis ikke, hun er kvinne. Men det kunne jo være at hun er nysgjerrig på Witans beslutninger.»

Han prøvde å finne ut hvorvidt Æthelflaed ville innfinne seg i Gleawecestre. Jeg lurte på om jeg skulle late som om jeg ikke hadde den minste anelse om hva hun hadde fore, men bestemte meg for å si det som det var. «Hun kommer ikke til å være her,» sa jeg, «for hun er opptatt. Hun bygger en burh ved Mærse.»

«Å, en burh ved Mærse!» hermet han, og så begynte han å le.

Porten lukket seg bak ham.

«Lusehund,» sa jeg.

«Han hadde retten på sin side,» forklarte fader Fraomar. «Herr Æthelred er fru Æthelreds ektemann, så det som tilhører henne, tilhører ham.»

«Æthelred er en tarvelig, grisesleikende lusehund,» sa jeg, og stirret på de lukkede portene.

«Han er herren av Mercia,» sa fader Fraomar oppjaget. Han var en tilhenger av Æthelflaed, men han forsto at hennes ektemanns død ville frata henne både makt og innflytelse.

«Hva den lusehunden enn måtte være,» bemerket Sihtric, «så kommer han ikke til å by oss på øl.»

«Øl høres godt ut,» murret jeg.

«Da går vel turen til rødtoppen på Wheatsheaf, da?» spurte han, og så flirte han. «Med mindre du vil lære mer om gårdsbruk?»

Jeg gjengjeldte fliret. Faren min hadde gitt meg en gård nord for Cirrenceastre, ettersom han mente at jeg måtte lære meg gårdsdrift. «En mann bør kunne like mye om avlinger, beitemarker og kveg som forvalteren hans kan,» hadde faren min sagt til meg med buldrende stemme, «ellers kommer den lusehunden til å snyte deg for alt du eier og har.» Han hadde vært tilfreds med at jeg tilbrakte så mange dager på eiendommen, skjønt jeg må innrømme at jeg knapt nok lærte noe som helst om avlinger, beitemarker og kveg, dog lærte jeg en hel del om den unge enken som jeg hadde latt bosette seg i den store hallen på gården.

«Det blir Wheatsheaf enn så lenge,» sa jeg og sporet Hearding bortover gaten. Og i morgen, tenkte jeg, da rir jeg til enken min.

Skiltet utenfor vertshuset var av tre, med et utskåret kornnek, og jeg red under det og videre inn på den vasstrukne gårdsplassen, der jeg overlot hesten til en tjener. Fader Fraomar hadde rett, jeg var klar over det. Herr Æthelred hadde lovfestet rett til å ta hva som helst som tilhørte kona hans fordi ingenting tilhørte henne som ikke tilhørte ham, og like fullt hadde jeg latt meg forbløffe av Eardwulfs opptreden. Æthelred og Æthelflaed hadde i årevis levd i en krigstilstand, selv om det var en krig uten kamp. Han innehadde den rettmessige makten i Mercia, mens hun hadde merciernes kjærlighet. Det ville vært enkelt nok for Æthelred å befale at kona skulle arresteres og holdes i fangenskap, men hennes bror var kongen av Wessex, og den eneste grunnen til at Mercia overlevde, var at vestsakserne kom til unnsetning hver gang fiender presset for hardt. Dermed var det slik at ektemann og kone hatet hverandre, tolererte hverandre, og lot som om det ikke eksisterte noen feide, hvilket igjen var årsaken til at Æthelflaed var påpasselig med å føre ektemannens banner.

Jeg fantaserte om å ta hevn over Eardwulf idet jeg dukket innunder døren til vertshuset. Jeg drømte om å sløye ham eller halshogge ham eller høre ham trygle om nåde mens jeg presset Ravnenebbet mot strupen hans. Den lusehunden, tenkte jeg, den ynkelige, pompøse, selvgode lusehunden med det fettete håret.

«Rassunge!» ropte en stemme hardt til meg fra borte ved gruen i vertshuset. «Hvilken stinkende djevel var det som tok deg med hit sånn at du kunne ødelegge dagen min?» Jeg glodde. Og glodde. For det mennesket jeg minst av alt hadde ventet å se i Gleawecestre, Æthelreds tilfluktssted, glodde på meg. «Nå, rassunge?» sa han bydende. «Hva har du her å gjøre?»

Det var faren min.