Originaltittel: Conquistadora

© Esmeralda Santiago

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Miriam Lane

Omslagsdesign: Nic Oxby - oxbydesign.dk

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-712-3

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Lucas og Ila

Under hviskingen

fra tropenettene

ligger en mørkere hvisken

oppfunnet av døden spesielt

for menn fra nord

som tropene har fått grep på.

FRA «ADAM»

AV WILLIAM CARLOS WILLIAMS

Møtet

U

19. november 1493

De kom fra havet, de svarte seilene og det svarte skroget var truende mot den fiolette horisonten. Farkosten var mange ganger høyere og lengre enn kanoene deres, og mennene stinket av uvaskede kropper og tretjære. Mennene som klatret ned fra skipet, var uhyrlige skikkelser med blanke brystplater, hjelmer og beskyttelse rundt armer og ben. De bar spyd, flagg og kors.

Menneskene på Borinquen var engstelige for å vise seg, fordi landsbyene deres var blitt plyndret så mange ganger at de visste at intet godt noensinne kom ubedt fra havet. Den mektige gudinnen Guabancex blåste ofte huracán-vinder og kraftige regnskyll inn fra havet, de feide bort folks hytter, oversvømmet jordlappene der de dyrket kassava og ga elvene nye løp. Fryktelige karibiske krigere kom padlende i de lange kanoene sine for å plyndre jorden deres, stjele maten, kidnappe kvinnene og slakte mennene ned for fote.

Selv om de var redde, var boricuaene et modig og gjestfritt folk, fulle av håp. De ba den mektige havguden, Yucahú, om å beskytte dem for farene fra sjøen. Så kom de frem fra skogen for å møte mennene fra havet.

«Taino», sa caciquen, høvdingen, og hilste mennene fra skipet velkommen med ordet for fred, selv om de bevæpnede mennene kledd i rustninger virket alt annet enn fredelige.

Sjøfolkene så på boricuaene som om de aldri hadde sett mennesker før. De glodde på de tatoverte kroppene deres, fulle av piercing, og lot blikket gli sultent over kvinnene. De stirret på høvdingens fjærbesatte hodepryd, på gullskiven han bar på brystet, på gullarmbåndene og på de små gullklumpene holdt sammen av bomullstråd rundt krigernes hals og armer. Høvdingen var en skarpsindig leder, han la merke til de begjærlige blikkene. Han ba boricuaene om å dele gavene som Atabey, gudinnen over ferskvann og elver, hadde gitt dem, med mennene. Høvdingen ga også bort hengekøyer vevd av landsbyens flinkeste vevere, kurver fulle av kassavabrød, søtpoteter, peanøtter, guava og ananas. Boricuaene fylte tønner med rent drikkevann. Med disse gavene, trodde boriquaene, ville mennene kledd i metall som skranglet hver gang de rørte seg, klatre opp i den enorme seilkanoen sin igjen og forsvinne mot den samme horisonten som hadde brakt dem hit, for forhåpentligvis aldri å komme tilbake.

Den novemberdagen reiste de igjen, men de kom tilbake i bølger, i skip som skar over horisonten. Uansett hvor de kom, krevde de inn skatt av caciquene og cacicaene, høvdingene, som tilbød dem mer rent vann, stadig større kurver fulle av mat, de beste hengekøyene og enda flere gullklumper. Skipene dro. Og flere kom tilbake.

Fordi det første ordet de hørte fra boricuaenes munn var ordet taino, trodde mennene fra havet at de snakket om seg selv og ga dem navn etter ordet for fred. Mennene fra havet omdøpte også Borinquen, som betyr Den tapre og edle herrens vakre land, til San Juan Batista de Puerto Rico, som betyr Sankt Johannes døperens rike havn. De kom med våpen som kunne kappe hodet av en mann med ett slag. De hadde med seg dyr som boricuaene aldri før hadde sett: hester, griser, hunder, geiter, kveg. De trampet gjennom maniokåkrene, røykte tobakken deres og voldtok kvinnene.

Caciquene og cacicaene samlet folket. De ba krigerne forgifte pilene sine sånn at blodet skulle boble og koke når spissene gravde seg inn i mennenes ubeskyttede kropper. Når en kriger slo den tunge klubben sin mot et hode som ikke var beskyttet under en hjelm, knuste macanaen motstanderens hode like lett som om det hadde vært et uthult gresskar. De presset nykommernes ansikter ned i det klare, friske vannet i elvene på Borinquen til kroppene deres ble slappe. Kvinnene ga dem ukokt kassava for å forvandle tarmene deres til grøt.

Mennene fra havet var for mange, for sterke, de brukte dødelige våpen. De hadde med seg digre hunder for å jage og gjete folk fra landsbyene sine, og etter at en mann kledd i en lang kappe hadde skvettet vann på boricuaene og gjort noen merkelige bevegelser over dem, ga de dem nye slekts- og stammenavn på sitt eget språk. De tvang kvinnene til å dekke til brystene, magene, de hellige kroppsdelene som brakte barna ut i solen. Selv kalte de seg católicos, de kalte seg españoles, og lederne deres kalte seg caciques, selv om ingen av dem var født på Borinquen av boricuanske kvinner.

Den mest berømte lederen deres var Juan Ponce de León, som stilte boricuaene opp og pekte først på den ene, så på den andre og den tredje. Han skilte menn fra kvinner, mødre fra barn, gamle fra familiene deres. Han samlet dem i grupper, så førte mennene hans boricuaene fra landsbyene deres til andre deler av øya. De trellbandt boricuaene og tvang dem til å jobbe med vann til livet i elvene, for å samle de skinnende, små klumpene fra Atabeys småsteinede, sandfylte årer som hun så villig hadde gitt dem før mennene kom fra havet.

Boricuaene begynte å dø av sykdommer de aldri før hadde visst om og av infiserte sår på rygg og armer og ben etter pisker de aldri før hadde kjent. De døde i opprør der de enkelt ble overmannet av menn på hester, med skarpe sverd. De døde av utmattelse i gullgruvene, der de formet de blanke klumpene til barrer. De døde av redsel. De kastet seg ned i kløftene mellom fjellenes høyeste topper. De druknet i sjøen. Haier angrep når flåtene deres brøt sammen mens de padlet, på jakt etter en annen øy der de igjen kunne bygge opp landsbyene og grønnsaksåkrene sine. De flyktet opp i fjellene, der de ble jaget og tatt av hunder. De døde av ydmykelse etter å ha blitt brennemerket i pannen med varme jernstenger. Det var så mange av dem som døde at innen Ponce de León forlot landet deres, var det så få boricuaer igjen at språket deres også hadde begynt å dø ut. Navnene på forfedrene deres og gudene deres var ikke lenger å høre blant folk. Boricuakulturen, tradisjonene og historien deres ble skrevet ned av erobrerne, som kalte dem villmenn, som misforsto tradisjonene og ritualene deres, som fortalte dem at de ville tilbringe sitt neste liv i flammer om de ikke ga avkall på gudene sine.

Boricuakvinner ble tvunget til sengs av nykommerne, som ikke hadde med seg sine egne kvinner, og barna deres dannet en ny rase. Den siste fullblodsboricuaen så et nytt folkeslag vandre på Borinquens jord – menn, kvinner og barn som var blitt kidnappet, lenket fast og transportert på knirkende skip over havet, fra land bortenfor horisonten, der solen kommer opp. I likhet med boricuaene kom også de fra skogene, men de var mørkere i huden og snakket andre språk. De ble også brennemerket, slept, puffet og pisket til å arbeide i elvene. Da gudinnen Atabey nektet å gi fra seg mer gull, ble de svarte mennene tvunget til å kutte ned trær for å bygge hus av tre og av stein til herrene sine. De hellige maniokåkrene ble rasert for å plante vekster som var bedre tilpasset erobrerne, for selv om det ikke var mer gull igjen på Borinquen, fortsatte det å komme menn og til og med kvinner fra havet.

I

Erobrere

1826–1849

De músico, poeta y loco,

todos tenemos

un poco …

U

Dikteren, musikeren, den gale,

de er en del av oss alle …

Erobrere

U

Ana var etterkommer av en av de første mennene som seilte sammen med Den store admiral av havet, selveste don Cristóbal Colón. Tre av mennene på farssiden var blant de første erobrerne, baskiske sjøfolk med inngående kjennskap til havet og en uforferdet nysgjerrighet på hva som lå bortenfor solnedgangen. To av Larragoitiforfedrene hennes falt for rasende karibiere på Hispaniola. Den tredje, Agustín, utmerket seg som en djerv oppdager som var effektiv når det gjaldt å omvende de innfødte til kristendommen, og som i 1509 ble belønnet med en hel landsby av innfødte på øya San Juan Bautista de Puerto Rico.

Taínoene samlet nok gullklumper til at Agustín kunne reise tilbake til Spania, der han av grunner familien ikke kjente til valgte å bosette seg i Sevilla, i stedet for i landsbyen familien hans kom fra. Han endret også stavemåten i etternavnet sitt ved å erstatte den siste i-en med en y, en bokstav som ikke fantes i det baskiske språket. Ana antok at Agustín ikke syntes at den hverdagslige i-en på slutten av Larragoiti var like flott som den snirklete krusedullen y, som vitnet om overflod og maskulin aggressivitet. Senere generasjoner i Larragoity-slekten seilte ned Río Guadalquivir fra Sevilla med et håp om å gjenta Agustíns suksess. Ifølge Anas far, Gustavo, fantes det Larragoity-etterkommere i Mexico, Peru og Venezuela, som alle skulle være ubeskrivelig rike.

På Cubillas-siden kunne moren, Jesusa, skryte på seg tre soldater, to fransiskanermunker og tre kjøpmenn som hadde etterlatt seg journaler og brev med beskrivelser av strabasene og fordelene ved å slå seg ned i Vestindia. Disse ble lest og diskutert på høytidelige sammenkomster av påfølgende generasjoner. Cubillas-etterfølgerne var også spredt over hele den nye verden med trygge formuer, og det ble sagt at de var blant de ledende familiene på Antillene.

Seirene over mennesket og naturen, som brakte så mye stolthet, var spekulasjon. Verken familien Larragoity eller familien Cubillas i Spania visste med sikkerhet hva som hadde skjedd med dem som var conquistadores, handelsmenn og religiosos etter 1757, da brevene fra den siste brevskriveren i koloniene, en tobakkdyrker på Cuba, tok slutt. De nedskrevne bragdene, som hadde rukket å bli legendariske og så sterkt overdrevet at de hadde lite til felles med førstehåndsbeskrivelsene, ble oppbevart trygt hjemme hos tidens patriarker i Larragoity- og Cubillas-klanene.

Rikdommen, stoltheten og æren var avhengig av mannlige arvinger, men Gustavo og Jesusa måtte begrave tre sønner på rad bare få uker etter at de kom til verden. I det syvende året av ekteskapet, etter halvannet døgns fødsel, fødte Jesusa den 26. juli 1825 en frisk jente, som ikke lignet det aller minste på slektningene sine. De var alle høyvokste, robuste, lyshårede kvinner og menn med lyse øyne, lange neser og hovmodige lepper som fortrakk seg i forakt ved selv den minste provokasjon. Om Jesusa ikke hadde gjennomgått tjueni timers lidelse for å sette henne til verden, ville hun ikke ha gjort krav på den spede, svarthårede jenta med sorte øyne, som ikke lignet på noen annen enn portrettet av Don Agustín, der det hang på hedersplassen i galleriet. Jesusa døpte henne Gloriosa Ana María de los Ángeles Larragoity Cubillas Nieves de Donostia, kalt Ana, til ære for gravide kvinners jomfruelige skytshelgen, ettersom Ana var født på hennes dag. En kraftig sigøynerkvinne ble ansatt som amme, siden det ikke passet seg for høytstående kvinner å amme sine egne barn. Ana ble sterkere og overlevde de første dagene, deretter de første tre månedene, så seks, og så ni, og innen hun var ett år gammel stavret og vinglet hun fra ammens armer til barnepikens.

Jesusa doblet antallet bønner og det veldedige arbeidet sitt i håp om at Santa Ana ville gå i forbønn for henne så hun skulle bli med barn igjen, denne gangen med en gutt. Men bønnene fordampet i den dirrende luften foran vokslysene, og skjødet hennes forble tomt. Jesusa klandret Ana for å være grunnen til at hun ikke fikk barn, og hver gang hun så på jenta, så hun de knuste håpene sine og sin egen manglende evne til å frembringe en arving. Uten en etterkommer ville Gustavo Larragoity Nieves’ eiendommer, eiendeler og nedarvede formue ved hans død gå til hans yngre bror, som med sin fruktbare kone hadde satt tre friske sønner til verden.

Helt siden Ana var bitte liten, hadde foreldrene overlatt henne til nordafrikanske barnepiker. Omtrent med det samme Ana hadde vent seg til en, ga Jesusa henne sparken og erstattet henne med en ny. Ofte klaget hun til vennene over at det var umulig å finne pålitelige tjenestefolk.

«Vi burde aldri ha frigitt slavene i Spania», sa hun, og vennene var enige.

Slavene i Spania var blitt tatt til fange under krigene eller de var blitt kidnappet fra Afrika og Sør-Amerika. Praksisen ble avskaffet i Spania i 1811, men ikke i koloniene. Nesten to tiår senere var Jesusa fortsatt irritert fordi kammerpiken hennes, Almudena, som hadde vært hos familien i tre generasjoner, forduftet så snart nyheten om at slavene var frigitt nådde dem, og lot seg aldri senere verken se eller høre fra igjen. Jesusa var despotisk og krevende, og innen Ana var fem år gammel forsto hun hvorfor Almudena hadde reist så snart hun fikk sjansen.

Anas tidligste minner handlet om å bli hentet inn i Jesusas salong, der hun måtte imponere morens gjester ved å neie søtt og vise gode manerer. Hun ble innvilget noen få minutter sammen med damene og ble nesten kvalt av rysjene, de mange lagene av tøy og de knitrende skjørtene. De overså henne omtrent med det samme hun hadde neiet, og snakket videre over hodet på henne helt til Jesusa kom på at Ana fortsatt var der og ga tjenestepiken ordre om å ta henne med seg ut.

Som tiåring ble Ana sendt til den samme klosterskolen i Huelva som Jesusa hadde gått på, i nærheten av Cubillas-eiendommen. Enkelte av nonnene i klosteret Convento de las Buenas Madres husket Jesusa fra da hun var liten jente og sammenlignet Ana med moren, som ifølge dem var alt det Ana ikke var – gudfryktig, lydig, ydmyk og beskjeden. I motsetning til Ana, var Jesusa aldri blitt tvunget til å tygge en chili fordi hun snublet gjennom «ora pro nobis peccatoribus» under et Ave Maria. Moren trengte aldri å sitte på kne med bare legger på riskorn og ansiktet vendt inn i et hjørne i et forsøk på å kurere henne for rastløshet i timene. Jesusa skulket aldri messen for å ligge på det friske gresset en strålende vårmorgen, se det flytende røde der hun vanligvis så svart når hun lukket øynene. For den overtredelsen ble Ana tvunget til å ligge en hel dag og en natt på steingulvet i kapellet med ansiktet ned, uten mat eller vann, mens hun ba høyt nok til at nonnene, som byttet på å sitte vakt om natten, kunne høre henne.

Ana tilbrakte juleferien og påskeuken sammen med foreldrene i Sevilla, der hun kunne gå ut på gårdsplassen, men ikke fikk lov til å gå ut i den yrende byen uten følge av moren og en tjener. Som mange sevillanas dekket Jesusa ansiktet til med slør når hun gikk ut, som om hun var for vakker til å bli sett. Ana var glad for at hun fortsatt var en liten jente og kunne se seg rundt når de gikk gjennom byen.

Gatene var tettpakket av selgere, lommetyver, nonner og munker, seilere, kjøpmenn, sigøynere og landstrykere. Ana og Jesusa gikk hver dag til messe i et av kapellene i den storslåtte Catedral Santa María de la Sede, som var bygget i det femtende århundre og finansiert av rikdommen som strømmet til Sevilla fra det spanske imperiet. De endeløse gotiske buene, de gullbelagte helgenene og jomfruene, det forseggjorte alteret og de utallige nisjene tilkjennega byens rikdom og Spanias glansfulle historie. Ana følte seg liten og ubetydelig under hvelvene. De mektige søylene var som fingre som strakte seg mot skjærsilden, den nonnene forsikret henne at hun var på vei mot dersom hun fortsatte å være så trassig.

Ana og Jesusa tente lys foran de forgylte helgenene og slengte en mynt eller to til tiggerne på trappene. De gikk til kirkegården for å legge blomster på gravene til de tre døde guttene Ana ikke kunne erstatte. De brakte medisiner til naboer som ikke kunne gå ut av huset på grunn av sykdom, og leste fra Bibelen for de svakelige. De utvekslet sladder med damer og jenter som kom på besøk og med dem som måtte besøkes, og da hun ble gammel nok, gikk de på ball om kveldene for å vise Ana frem for mulige friere. Innimellom de religiøse forpliktelsene og de sosiale tilstelningene måtte Ana være innendørs. Der sydde eller broderte hun sammen med Jesusa, mens to tykke mopser gryntet og snorket blant putene i en kurv ved føttene hennes.

«Hold øynene på arbeidet», glefset moren når Anas blikk vandret mot glipen av himmel i det overdådig draperte, smale vinduet. «Det er derfor sømmene dine er så ujevne. Du konsentrerer deg ikke.»

Moren kritiserte Ana for aldri å sitte stille, for å snakke som om hennes mening betydde noe, for ikke å sette opp håret sitt ordentlig, for ikke å ha venner i Sevilla.

«Hvordan kan jeg ha venner her? Du har forvist meg til et kloster.»

«Bit deg i den skarpe tungen», sa Jesusa advarende. «Det er fordi du er så ukoselig at ingen vil snakke med deg.»

Hun lurte på om andre jenter følte det på samme måte, som om de var helt ubetydelige og foreldrene ikke ville ha dem. Hun mislikte Jesusas tydelige skuffelse samtidig som hun forsøkte, uten hell, å vinne kjærligheten hennes. Hun unngikk faren, som skulte hver gang hun var i nærheten som om hun hadde fornærmet ham ved å bli født som jente.

Hun nådde puberteten da Jesusa kom i overgangsalderen. Når hun minst ventet det, møtte Ana morens blikk, som avslørte en blanding av misunnelse og vemmelse og som forvirret dem begge. Om det ikke hadde vært for Iris, tjenestepiken, ville Ana ha trodd at hun holdt på å dø første gang det var blod i mamelukkene. Forandringene i kroppen og de forsterkede følelsene gjorde henne forlegen, og det samme gjaldt Jesusa. Men hun ble ikke oppmuntret til å snakke om eller i det hele tatt tenke på de forvirrende, usammenhengende følelsene sine. Hun utforsket de nye fornemmelsene i kroppen, men så for seg at Gud rynket pannen strengt når hun strøk fingrene over brystene som var i ferd med å skyte knopp, for å kjenne den deilige følelsen av berøringen. På den måten ble selv tankene hennes forbudte.

Skolevenninnene snakket om den tettere kontakten med mødrene etter hvert som de selv utviklet seg til unge kvinner, og Ana ønsket at Jesusa var som dem – kjærlig, varm, oppmerksom, oppmuntrende og villig til å svare på spørsmålene hennes. Men Jesusa hadde begravd morsfølelsen sammen med de tre døde guttene.

«Jeg er glad i deg, mamá», hadde Ana sagt til Jesusa en gang.

«Selvfølgelig er du det», hadde Jesusa svart. Hver gang hun tenkte på den dagen, følte Ana seg enda mer forlatt fordi Jesusa ikke hadde sagt «Jeg er glad i deg også».

Selv om ingen viste omsorg for henne hjemme, visste Ana at de i det minste var bekymret for fremtiden hennes. For at hun ikke skulle bli avhengig av den hovmodige onkelen når Gustavo døde, forventet foreldrene at hun skulle gifte seg med en rik mann. Ana trodde ikke at man kunne oppnå frihet gjennom ekteskap, snarere tvert imot. Livet hennes ville bli som Jesusas, innestengt bak tykke forheng innenfor murveggene, fanget av plikter og daglig anger over sine synder. Hver gang Ana så for seg det livet, ble hun overveldet av raseri ved tanken på at hun ikke var herre over sin egen skjebne. Det ga henne lyst til å flykte.

Ana ville få med seg medgift, men ikke en formue, så det var usannsynlig at de mest ettertraktede ungkarene blant dem som oppsøkte salongene og ballsalene, ville se i hennes retning først, når det fantes rikere bytter. Hun var også klar over at hun ikke var en typisk señorita. Hun var passelig pen, særlig når hun smilte, men hun var ikke flink til å danse, spilte ikke noe instrument, kunne ikke fordra småprat, nektet å smigre de unge mennene som ble vist frem for henne, og kunne ikke utstå forstyrrelsene fra selskapsdamer og potensielle svigermødre. De så vurderende på de smale hoftene hennes, selv gjennom de syv underskjørtene Jesusa insisterte på at hun skulle gå med for å gjøre den smale, spede skikkelsen hennes mer formfull.

Hun talte dagene til sommerferiene på morfarens gård i Huelva, ikke langt fra skolen. Den gamle enkemannen var ikke mer kjærlig enn foreldrene, men bestefar Cubillas minnet henne ikke støtt og stadig på at hun var en skuffelse. Han ansatte en dame til å holde Ana med selskap når hun bodde på gården. Doña Cristina var en lokal enke med beskjedne midler og en uklanderlig karakter som var blottet for fantasi. Så snart Ana fikk sjansen, flyktet hun fra doña Cristinas religiøse pamfletter og broderirammer.

Bestefaren lot Ana gjøre som hun ville så lenge hun ikke forstyrret ritualene hans, som besto i å spise, drikke vin, røyke pipe og lese, sittende i en polstret skinnstol med bena på en fotskammel og med et teppe som moren hans hadde brodert, i fanget. Han ble født under et jordskjelv i 1755 og hadde tilbrakt mesteparten av livet i stillhet, som om han ventet på at etterskjelvene skulle avta.

Etter bønnen spiste Ana frokost sammen med bestefaren og doña Cristina og gikk deretter ut. Av Fonso, stallgutten, lærte hun å ri med herresadel som en sigøyner, under oppsyn av den robuste datteren hans, Beba, som var enke.

«En kvinne bør kunne forsvare seg», sa Beba og ga Ana en liten foldekniv til å ha i lommen. «Ikke vær redd for å bruke den om du må.»

Fonso satte opp skyteskiver i enden av beitemarken, der Ana lærte seg å skyte med rifle. En gang skjøt hun et villsvin. Hun dro på forfriskende rideturer gjennom skog og over mark, med vinden hvinende rundt ørene, rød i ansiktet, mens hjertet hamret vilt. Hun var fri og sterk og dyktig, alt det hun aldri følte at hun var i Sevilla.

Hver morgen matet Beba hønene, endene og gjessene og valgte ut de feteste, mest kjøttfulle til kokka. Hun samlet egg og lærte Ana at man alltid må legge igjen nok egg til at hønene kan ruge ut kyllinger. Dessuten lærte Beba Ana å slakte fjærkre (ved å brekke nakken på dem), ribbe dem og spare dunet fra ender og gjess til puter og dyner og fjærene til senger.

Hun demonstrerte mens hun trakk halefjærene av påfugler og fasaner. «La stilkene tørke og bruk dem til å lage vifter eller dekorere hatter.»

Av budeiene lærte Ana å melke kyr, sauer og geiter, og gartnerens kone lærte henne å lage ost. Hun elsket den kjølige, fuktige hulen der osten lå for å modnes, det første pustet fra den søtlige ostemassen, den skarpe lukten av myse. Hun lærte å bruke skarp kniv da hun sammen med den eldgamle gartneren hjalp til med å pode frukttrærne. Sammen med kona hans kjernet hun smør. Hun var lykkeligere i hagene, på markene og blant frukttrærne rundt gården enn i Sevillas parkettbelagte salonger.

Doña Cristina var forferdet over Anas hengivenhet for de lavere klassene, men bestefaren satte pris på barnebarnets demokratiske impulser.

«Det er ingenting jeg misliker mer enn en fordomsfull, trangsynt kvinne», sa han.

«Men, señor, hvis du mener at jeg er noen av de tingene …»

«Jeg anklager deg ikke for noe som helst», sa han.

«Og jeg mener ikke å kritisere den dyrebare datterdatteren din, señor. Jeg vil bare påpeke at det er … vel, hun er en señorita fra en fin familie, og hun omgås …»

«Du sliter meg ut», sa han. «Gå nå, og la henne være i fred.»

Men bestefaren insisterte likevel på at Ana skulle ta seg tid til andre gjøremål, kanskje var det på grunn av doña Cristinas bekymringer.

«Fonso og Beba og tjenerne vil lære deg om det praktiske og om naturen», sa han, «nonnene gir sjelen din næring, din mor og selskapsdamene vil lære deg å bli en god hustru og mor og vil gi deg øvelse i pliktene som følger med det å lede en husholdning. Men jeg sitter med nøkkelen til den aller største gaven: et våkent og kreativt sinn.» Han lot henne få bruke biblioteket som hun selv ville, der kunne hun lese alle bøkene som interesserte henne. Det var her hun fant nedtegnelsene etter forfaren don Hernán Cubillas Cienfuegos. De fillete, gulnede sidene skrevet med den hastige håndskriften hans i bleknet, flekkete blekk vekket eventyrlysten i Ana.

Don Hernán hadde vært blant erobrerne i Juan Ponce de Leóns tjeneste under den første offisielle ekspedisjonen til San Juan Bautista de Puerto Rico i 1508. Don Hernán hadde vært der da de fleste av pionerene døde i den helsefarlige sumpen som Ponce de León først valgte til bosetningen sin i Caparra, og han hadde vært blant mennene som overtalte erobreren til å flytte kolonien til den luftige, friske lille øya på den andre siden av havnen. Innen 1521, da Ponce de León døde, var øya blitt omdøpt for tredje gang. Nå het hele øya Puerto Rico, mens den befestede hovedstaden het San Juan.

Don Hernáns nedtegnelser og brev var illustrert med landskapsbilder, fargerike fugler og blomster, grønnsaker i merkelige fasonger, barføtte menn og kvinner med fjær og skjell i håret. De fleste kvinnene var nakne, men noen hadde på seg et kort forkle som don Hernán kalte nagua. Mennene så ikke ut til å ha på seg noe som helst, men det var vanskelig å si sikkert, fordi don Hernán alltid viste dem i beskjeden trekvartprofil, fra siden, eller de holdt en kjepp, en bue eller noe annet som dekket det Ana hadde mest lyst til å se.

Don Hernán fortalte om et hardt liv avbrutt av caribe-krigernes dødelige tokt, av jordskjelv, feber, av voldsomme stormer som ødela alt i sin vei. Men han beskrev også gullklumper som glimtet i sanden langs uberørte elver, fremmedartede frukter hengende fra slyngplanter, ugjennomtrengelige skoger og trestammer tykkere enn fem menns armspenn når de sto rundt stammen finger mot finger. Han så endeløse muligheter i det gåtefulle landet, skrev han. Som alle erobrere var han der for å berike seg selv, men for å gjøre seg fortjent til rikdommen, måtte han først temme villmarken.

Brevene fra don Hernán tok slutt i 1526. Ett år senere ble en kiste med nedtegnelsene og papirene hans levert av en soldat som hadde fått i oppdrag å fortelle familien at han var død av kolera, men i Anas fantasi levde han fortsatt. Som liten jente tilbrakte hun mange timer med å lese beretningene hans og studere tegningene. Hun forsøkte å forestille seg hvordan det var for en blek, blåøyd spanjol å møte de brune, svartøyde innfødte i den nye verden for aller første gang. Og hvordan det var for taínos å se menn fire seg ned fra seilskutene, ro i land iført metallhjelmer og fargerike bukser, med blanke Toledosverd i hendene, i selskap med hunder og en kappekledd mann som hevet et krusifiks.

Til langt på natt satt Ana bøyd over det blafrende stearinlyset som kastet lys over don Hernáns nedtegnelser, fortvilet fordi hun var født som jente og dessuten flere hundreår for sent til å bli oppdager og eventyrer som forfedrene. Hun leste hver eneste beretning hun kunne finne om de makeløse bedriftene Spania satte i verk for å oppdage nytt land, få kontroll over de innfødte og sikre seg rikdommene fra verdensdelen.

Hun fikk vite at de fleste erobrerne var menn som hadde mistet rikdommen sin, sønner som ikke var førstefødte og soldater med mange kamper bak seg, men lite fremtid foran seg. Hun var ingen av delene, men hun følte at don Hernán strakte hånden mot henne over århundrenes gap. Hun var jente, beskyttet og bundet av forventningene til klassen hun tilhørte. Likevel kjente hun seg igjen i erobrernes djervhet, i troen de hadde på at de kunne oppnå rikdom og et eventyrlig liv gjennom egen innsats og ved kraften i sverdet deres om de vendte fedrelandet, familien og tradisjonene ryggen. Jo mer hun leste, desto sterkere lengtet Ana etter en verden bortenfor balkongen, utenfor klosterskolens gjallende haller, borte fra hjemmet og de skuffede foreldrene.

Hennes første kjærlighet

U

På Convento de las Buenas Madres hadde Ana og skolevenninnen Elena Alegría Feliz rom ved siden av hverandre. Elenas ansikt var en perfekt, blek oval, omkranset av tykt, kastanjebrunt hår. De blå øynene var store og uskyldige. Leppene var formet som en v så hun alltid smilte lykksalig. På skolen kalte de andre jentene Elena La Madona, fordi hun virket like vakker og ren som maleriene av Den hellige jomfruen. Ana kalte de Bastoncito, fordi hun ved siden av Elena lignet spaserstokken hennes.

Etter at stearinlysene skulle være slukket, krøp de sammen på den enes eller andres seng i det cellelignende rommet og delte skolepikers hemmeligheter og drømmer, med livlig fantasi. En kveld, mens Ana fortalte henne om don Hernáns bragder, løsnet båndet som holdt Elenas nattkjole lukket og avdekket et perfekt formet bryst. Elena stirret på det som om hun aldri hadde sett det før og deretter på Ana, som var like trollbundet. Med usikre fingre strakte Ana ut hånden for å stryke over brystet, og brystvorten ble stiv. Elena gispet. Ana trakk hånden tilbake. Da presset Elena Anas hånd mot brystet sitt og løsnet båndene så nattkjolen gled ned fra skuldrene. Ana kjærtegnet henne prøvende og da Elena reagerte, kysset hun brystet og brukte deretter tungen. De utforsket hverandre med stjålne, famlende fingre, hete munner mot kjølig hud, våte tunger i salte furer. De overveldende følelsene fikk Ana til å dirre. Forlegen presset hun den knoklete ryggen sin mot Elenas mage. Elena stakk langfingeren og ringfingeren i munnen til Ana for at hun skulle suge på dem til de begge sovnet.

En gang i uken skriftet de for den utgamle, nærmest døve padre Buenaventura, som enkelte ganger snorket hørbart bak skrifteskjermen.

«Tilgi meg, padre, for jeg har syndet.» I listen over skolepikeforseelser («Jeg har gjort meg skyldig i forfengelighet, padre. I går så jeg meg i speilet tre ganger»), begravd i lengsler som hjemsøker tenåringsjenter («Jeg har gjort meg skyldig i misunnelse, padre. Jeg ønsket at håret mitt var like langt og blankt som Marias»), ble kroppslige tanker alltid nevnt, men aldri kroppslige handlinger. I det innestengte, luftfattige skriftekammeret risikerte Ana og Elena helvetes evige ild, de korset seg og syndet ved unnlatelse med fingre som fortsatt var innsmurt med den andres væsker.

Elena var en hija de crianza, en fosterdatter oppvokst under samme tak som to tvillinggutter. Etter at hun som fireåring ble foreldreløs, ble Elena oppdratt av don Eugenio Argoso Marín og hans kone doña Leonor Mendoza Sánchez, så fjerne slektninger at Elena var usikker på om de i det hele tatt var i slekt. I hvert fall vokste hun opp som niese til don Eugenio og doña Leonor og kusine til sønnene deres, Ramón og Inocente.

Det var forventet at Ramón, som var tolv minutter eldre enn broren, skulle gifte seg med en arving for å øke familiens formue og status. Hans yngre bror skulle gifte seg med Elena, som ikke eide noe, men som ventet en arv fra doña Leonors foreldre på attenårsdagen. Selv om forlovelsen ikke var formell, var alle enige om at Elena var tiltenkt Inocente.

«Og du burde gifte deg med Ramón», foreslo Elena. «Da blir vi søstre og vi kan alltid være sammen. Ramón og Inocente er rike og kjekke», la hun til, «og Argosoene kommer fra en vel ansett familie. Faren deres er oberst i kavaleriet …»

«Er Ramón soldat?»

«Han var det, men nå jobber begge brødrene på kontor», fortalte Elena. «De går i lære for å overta onkelens forretning.»

Det var ingen av caballeroene Ana kjente som jobbet, heller ikke faren og bestefedrene, i hvert fall ikke i den forstand at de dro til et kontor. «Jeg vet ikke …»

«De er ikke kjedelige eller langtekkelige», sa Elena. «De er der bare om formiddagen. Jeg vet at du kommer til å like dem. De er sjarmerende og liker å ha det gøy.»

«Hvordan skulle jeg treffe dem?» Ana nølte fortsatt.

«Kom til femtenårsdagen min og bli en stund. Doña Leonor vil helt sikkert tillate at jeg får besøk av bestevenninnen min på femtenårsdagen. Ja, vær så snill, kom til Cádiz …» Elena klemte hånden til Ana så hardt at det gjorde vondt.

Ana hadde aldri før truffet eneggede tvillinger. To dager etter at Elena hadde presentert dem, var Ana fortsatt usikker på hvem av dem som var Ramón og hvem som var Inocente.

«Dere ser så like ut», sa hun en morgen mens de ventet på at Elena skulle komme ned. «Hvordan kan jeg se forskjell på dere når dere kler dere likt?»

«Hvis du kan se forskjell på oss, så skal vi gifte oss med deg», spøkte den ene.

«Kan Elena se forskjell på dere?»

«Det kan ingen», svarte den andre.

«Så dere vil begge gifte dere med den ene jenta som kan skille Ramón fra Inocente?»

«Det vil vi», sa de i kor.

«Det kan dere ikke mene!»

«Selvfølgelig kan vi det. Hvem ville få vite om det?»

Inntil besøket hos Elena hadde Ana aldri vært alene med en mann, heller ikke faren eller bestefaren, men doña Leonor var ikke like årvåken som doña Cristina eller moren. Til tross for at hun var ung og uerfaren, var Ana sikker på at Ramón og Inocente lurte henne. Hvis en av dem tilbød seg å følge henne på en tur i hagen etter frokost, mistenkte hun at det var den andre som dukket opp. Eller så tilbød en av dem å hente sjalet hennes inne, og den andre kom ut med det. Det at de trodde det ville være så lett å lure henne, gjorde at hun bestemte seg for å lære å skille Ramón fra Inocente.

Det var i de lyse øynene at mysteriet om identiteten deres lå. Ramóns var lekne og virket som om de alltid var på jakt etter moro. Inocentes var alvorlige og kritiske og vitsene hans hadde av og til en ondskapsfull brodd. Hun kunne ikke forstå hvorfor ingen andre så det, men hun skjønte at brødrene var eksperter på å utgi seg for hverandre.

Så snart hun var sikker på de forskjellige blikkene deres, oppdaget Ana at de også beveget seg forskjellig. Ramóns lekne natur kom til syne i de ledige bevegelsene og elegansen, som hos den mer alvorlige Inocente virket innlært. Ramón snakket mer, var den som vanligvis spøkte, den som mest sannsynlig ville komme med en morsom historie. Ana ertet dem for det, men ingen av dem innrømmet at de utga seg for å være den andre. Det var som om de i sine egne sinn var omskiftelige, som én tjuetreåring i to kropper.

Fire dager i uken dro de til kontoret, som lå over et lager ved havnen. Vanligvis var de hjemme igjen til måltidet midt på dagen, som ble etterfulgt av en siesta, og ble vekket av vakker harpemusikk når doña Leonor øvde på instrumentet sitt.

«De jobber ikke særlig hardt», sa Ana til Elena.

«De er velstående herrer, de burde ikke være på kontor hele dagen.»

«Men hvordan kan de drive en forretning om de bare er der noen timer om dagen?»

«Kontorfolk og forvaltere og den slags folk tar seg av detaljene. Ramón og Inocente passer på hva de ansatte gjør.»

Det slo Ana at ingen av Argosoene hadde noe begrep om utfordringene ved forretningsvirksomhet. Det hadde heller ikke hun, når det kom til stykket, men praktisk som hun var, gjettet hun at en forretning trengte eiere som engasjerte seg aktivt, ikke bare tilsynelatende.

Ved solnedgang pleide Ramón og Inocente å treffe andre unge mennesker på promenaden rundt Plaza de la Catedral eller Plaza de San Antonio. De gikk ut hver kveld, og i sene nattetimer kunne Ana høre dem snuble over møblene.

En dag leide brødrene en ekvipasje og kjørte Ana og Elena til stranden. Så snart de hadde hjulpet jentene til rette, begynte Ramón og Inocente å løpe omkring, de lo og sendte en drage til værs. Den barnlige gleden deres ble forsterket av Anas og Elenas entusiastiske applaus.

Moren deres, doña Leonor, besøkte og fikk besøk av venner og naboer, akkurat som doña Jesusa, for å utveksle lokal sladder. Ana og Elena smilte blygt når doña Leonor og vennene snakket om hvem som var forlovet med hvem, hvilken offiser som var blitt forfremmet og hvem som ikke hadde klart å imponere sine overordnede. Under disse besøkene satt jentene pertentlig med hendene i fanget, blikket bluferdig senket, vel vitende om at de måtte gjøre et godt inntrykk på selskapsdamene, som i sin tur kom til å snakke om dem i det øyeblikk de forlot rommet.

Flere kvelder tok doña Leonor og don Eugenio Ana og Elena med til speilkledde, luftige saler der militærorkestre spilte til langt på natt. Jentene danset med staselige offiserer i full uniform og med sivile menn med fargerike halstørklær, magebelter i silke, bånd rundt knebuksene og sko av blankt geiteskinn.

Argoso-familien hadde ikke noe gjesterom, så Ana og Elena delte seng og sov i hverandres armer. Om morgenen hørte Elena alltid når tjenestepiken kom for å trekke fra gardinene. Da skjøv hun Ana bort på sin egen side, og de la seg rygg mot rygg, med nok av rom mellom seg. Det var det mest ensomme tidspunktet på dagen for Ana.

Doña Leonor var gjestfri og høflig, men hun virket bekymret da Ramón og Inocente stadig oftere vendte seg til Ana for å prate. Hun var usikker på hvilken av tvillingene det var som gjorde kur til Ana, og Ana forsterket forvirringen ved å være like imøtekommende mot dem begge. Hun likte oppmerksomheten og nøt de misunnelige blikkene fra andre señoritaer med blafrende øyevipper og pudrede utringninger, som skalv i knærne ved synet av de to kjekke unge mennene. Ana ble opprømt når señoritaene som var blitt avvist og selskapsdamene deres praktisk talt sank sammen da Ramón og Inocente passerte dem, på vei mot henne.

Sammenlignet med de andre jentene, og særlig ved siden av den yndige Elena, tok Ana seg dårlig ut. Hun var liten, knapt nok én meter og femti, men uten den sårbarheten man forventet å finne hos en liten kvinne. Hun var sunn, solbrun og fregnete etter å ha vært utendørs. Verken danselærerne, nonnene eller Jesusas opplæring i etikette kunne foredle de kvikke, effektive bevegelsene hennes og gi dem eleganse. Selv mente Ana at hun var pen nok, men ikke vakker. Hun syntes de svarte øynene satt akkurat litt for tett sammen og at leppene ikke var fyldige nok. Ifølge nonnene og selskapsdamene hadde hun for vane å stirre for intenst på noe eller noen som interesserte henne. I selskapslivet følte hun seg utilpass. Til tross for den omfattende lesingen, eller på grunn av den, unngikk hun småprat. Hun måtte anstrenge seg for å late som om hun var interessert i sladder, mote og innredning. Hun mislikte små hunder og unngikk barn. Hun lærte seg salongenes kunst, men foraktet begrensningene og småligheten der. Kvinnene fornemmet arrogansen hennes og unngikk henne. Med unntak av Elena hadde hun ingen venner.

Ana visste imidlertid at uansett om hun oppfylte forventningene til sine jevnbyrdige eller ikke, så hadde familienavnet og stamtreet hennes en viktig plass i Spanias hierarki. For folk som familien Argoso, som var rikere, men betydelig lenger nede på rangstigen, gjorde stamtreet henne mer attraktiv enn de friserte, dannede señoritaene med vifter som ble paradert foran hver eneste ungkar med mer penger, men mindre imponerende avstamming. Hun la også merke til at don Eugenio oppmuntret Ramóns interesse for henne. Hun og Elena gratulerte hverandre med at planen deres kanskje kunne lykkes.

Ana likte Ramón godt nok til å trives i selskap med ham. Og da han fortalte at Argoso-familien eide land i Puerto Rico, bestemte hun seg for å gifte seg med ham.

***

Don Eugenio var den yngste av to brødre i en familie av kjøpmenn og militære. To måneder før Anas besøk hadde beskjeden nådd dem i Cádiz om at den barnløse broren hans, enkemannen Rodrigo, var død i Puerto Rico. Eugenio, som hadde tilbrakt hele sitt voksne liv i kavaleriet, var nå hovedaksjonær i et enormt – og enormt innbringende – skipsfartsforetak med kontorer i St. Thomas, San Juan, Cádiz og Madrid. I tillegg til sin del av bedriften, Marítima Argoso Marín, eide han nå et hus i San Juan, en gård utenfor byen og en sukkerplantasje på åtte hundre dekar, med tjuefem slaver på sørvestsiden av øya.

Han visste lite om Rodrigos forretninger. To ganger i året mottok Eugenio regnskapet og en melding om at hans andel av overskuddet var overført til bankkontoen hans i Cádiz. Beløpet varierte fra år til år, avhengig av handelens og innhøstingens luner, skatter, avgifter, forsikringsutbetalinger, investering i utstyr og arbeidskraft, leie, dokking, kaiavgifter, tap og lån. Eugenio stolte blindt på broren og var takknemlig for inntektene Rodrigos investeringer ga ham. Helt fra de ble født og på hver eneste fødselsdag siden, hadde Rodrigo gitt Ramón og Inocente aksjer i Marítima Argoso Marín, og etter at de fylte tjue fikk brødrene dermed egne inntekter.

I motsetning til broren hadde ikke Eugenio anlegg for forretninger, men militæret hadde trent ham til å delegere, motivere og ansvarliggjøre. Han var klar over at sønnene viste like liten entusiasme som han selv for handelens irrganger. Men etter Rodrigos død loset han likevel sønnene i retning av forvalterne og de kontoransatte i Marítima Argoso Marín, i håp om at større deltakelse i aktivitetene der skulle vekke interessen og inspirere Ramón og Inocente.

Etter å ha snakket med sønnene og med Leonor, besluttet Eugenio å beholde aksjene i shippingforetaket, men planla å selge huset, gården, jorden og slavene i Puerto Rico. Men det var en langtekkelig prosess. Han kunne ikke gjøre noe før en omfattende revisjon av Rodrigos eiendommer var registrert og skattlagt av staten. Han regnet med at han skulle drive skipsfartsforetaket sammen med sønnene, men at han så snart huset og jorden var solgt ville kjøpe seg en gård der han kunne tilbringe sine siste år med hesteavl og tyrefekting. I en alder av femtito var han fortsatt relativt ung, og Leonor var bare førtisyv. Etter flere tiårs militærliv, der de hadde bodd i telt og i leid hus, som det i Cádiz, kunne Eugenio endelig gi Leonor et ordentlig hjem. Men dagen før Ana skulle reise tilbake til Sevilla, gikk Ramón for å snakke med Eugenio.

«Papá, jeg ber aller nådigst om din tillatelse til å gi señorita Larragoity Cubillas et tilbud om ekteskap.»

Eugenio syntes at Ramón, som nesten var tjuefire, burde slå seg til ro og starte familie, og han mente at Ana var et utmerket valg for eldstesønnen. Hun var av fin familie, godt utdannet, hun var oppvakt og ikke flåsete som jentene som svinset rundt de kjekke sønnene hans. Han visste at don Gustavos rikdom ville gå til Anas onkel uten en mannlig arving, men regnet med at hun ville få med seg en klekkelig medgift fra Cubillas-siden.

Eugenio ga sin velsignelse før han hadde snakket med sin kone.

«De kjenner hverandre knapt nok», klaget hun.

«De har tilbrakt mange timer sammen i løpet av den måneden hun har vært her.»

«Vi vet ingenting om henne.»

«Vi vet at hun kommer fra en godt ansett, velstående familie …»

«Det er noe ved henne …» sa Leonor. «Det gir meg en ubehagelig følelse.»

Eugenio og Leonor hadde vært gift i tjueni år og han var vant til innskytelsene og forutanelsene hennes, men de bange anelsene ble aldri til virkelighet. Hun hevdet at det var fordi de hørte på advarslene hennes at Ramón og Inocente bare ble utsatt for uhell typiske for viltre gutter og livlige unge menn.

«Han har tatt sitt valg, mi amor, og jeg synes at han har valgt klokt», sa Eugenio. «Jeg oppmuntret frieriet, men det kan være at jeg har oversett noe. Er det noe ved henne du er spesielt bekymret for?»

«Nei, det er bare en følelse.»

«Du er en mor som ser gutten din forelske seg i en annen kvinne.»

«Jeg er ikke sjalu», glefset hun. «Jeg synes at de bør slå seg til ro, og ja, jeg vil ha barnebarn. Men hvorfor henne?»

Anas foreldre var heller ikke begeistret over alliansen. For det første på grunn av Leonor. Hun stammet fra familiene Mendoza og Sánchez, begge familier av conversos med jødiske forfedre, som hadde sluttet seg til den katolske tro for mer enn to hundre år siden. Åtte generasjoner var likevel ikke nok til å vaske bort skammen over å ha vært jødisk i Spania, særlig for en familie av konservative katolikker. De var også fiendtlig innstilt overfor Eugenio på grunn av de politiske synspunktene hans.

Før sin død i 1833 overbeviste kong Ferdinand VII, som ikke hadde noen mannlig arving, den spanske folkeforsamlingen om å endre lovene som fastsatte arverekkefølgen fra far til sønn. Det ville gjøre det mulig for hans eldste datter, Isabel, som fortsatt bare var et barn, å arve tronen. Den konservative delen av befolkningen støttet broren hans, don Carlos, og fremst blant dem var den katolske kirke. Etter Ferdinands død utfordret Carlos den da treårige infantinnens krav på tronen, og det brøt ut borgerkrig. I seks lange år kjempet de to fraksjonene om kontrollen, helt til de isabelinske styrkene seiret i 1839 med støtte fra England, Frankrike og Portugal.

Eugenio hadde utmerket seg på los Isabelinos’ side, mens Larragoity Cubillas-familiene var lojale karlister, trofaste mot Isabels onkel, don Carlos.

Eugenio reiste fra Cádiz til Sevilla for å legge frem sønnens tilbud om ekteskap. Gustavo lyttet høflig, men avslo bestemt anmodningen om datterens hånd. Så minnet Jesusa Ana på den impulsive personligheten hennes, som enkelte ganger fikk henne til å ta forhastede beslutninger.

«Husker du da du ville bli nonne, fordi du beundret læreren din Sor Magdalena? To uker senere ombestemte du deg …»

«Jeg var ti år gammel, mamá. Hvilken tiåring har ikke lyst til å bli nonne?»

«Du er uforskammet mot moren din», sa faren hennes. Han truet med å sende Ana i eksil til et karmelittkloster i Extremadura om hun ikke ga slipp på den tåpelige besettelsen sin.

Verken påminnelser om de gangene det hadde vært nære på, eller trusler om en skjebne hun selv hadde vurdert (om enn forbigående), fikk Ana til å endre mening. Dette var mannen hun ville gifte seg med. Og det med det samme.

En veloppdragen señorita i Spania i midten av det nittende århundre satte seg ikke opp mot foreldrene sine. Ana var en god datter, til tross for at hun var viljesterk og sta. Hun visste at det var uforskammet å krangle med moren og faren, så hun gjorde det unge kvinner av hennes rang gjorde når de ikke fikk det som de ville. Hun utviklet en utmattende og mystisk lidelse som ingen lege kunne diagnostisere eller kurere. Kuldegys så kraftige at sengen ristet ble etterfulgt av høy feber. Pustebesvær som holdt henne våken flere netter på rad, gikk over i en døs hun ikke kunnet vekkes fra. Den dårlige appetitten hennes forårsaket et så raskt vekttap at Jesusa fryktet at Ana skulle svinne hen.

De varierende symptomene forviste Ana til sengen i nesten to måneder. I løpet av sykdomsperioden kom Ramón (Jesusa trodde i hvert fall at det var ham) på besøk for å forhøre seg om Anas tilstand og bønnfalt dem om å få snakke med henne. Sevilla lå mer enn hundre kilometer fra Cádiz, og den fortsatt urolige politiske situasjonen gjorde det utrygt å reise. Selv Gustavo lot seg imponere av Ramóns hengivenhet og hans vilje til å sette sitt eget liv i fare for å gjøre kur til datteren.

Selv om Anas medgift i Eugenios øyne virket sjenerøs, ville den bare være halvparten av det Gustavo hadde fått da han giftet seg med Jesusa, om man så bort fra smykkene hun ville arve av bestemødrene. Gustavo så kritisk på datteren. Som syttenåring så hun eldre og ganske ordinær ut, til tross for moteriktige klær, fargerike sjal og forseggjorte frisyrer.

Gustavo hadde betraktet henne i selskapslivet, der den skarpe tungen hennes fikk andre kvinner og også enkelte menn til å vende seg bort. Hun var ikke flink til å danse, spilte ikke noe instrument og brydde seg ikke særlig om utseendet sitt. Sevilla var en stor by, men Gustavo og Jesusa kjente alle det var verdt å kjenne. Ingen andre av de unge mennene de kjente, var interessert i Ana. Dersom hun aldri giftet seg, ville hun resten av livet være avhengig av Gustavo og etter hans død, av onkelens velvilje. Ana manglet nestekjærlighet, og Gustavo kunne verken se henne for seg som den milde, omsorgsfulle tanten i brorens høylytte husholdning, som en av de veldedige peppermøene som tok seg av fattige, eller som en følgesvenn for de gamle eller de svakelige. Hun var en oppvakt jente og han var sikker på at hun også hadde vurdert de samme alternativene.

Gustavo ba advokatene sine om å forhøre seg forsiktig om Marítima Argoso Marín. Rapportene var oppmuntrende. Selskapet var bærekraftig, og oberstens erfaring i å lede menn kunne kanskje omsettes til forretningssans. Gustavo var ikke like imponert over Ramón. Han var en dandy, og Gustavo så for seg at den lite tiltrekkende datteren hans mente hun var heldig som hadde klart å fange en slik påfugl. Men hun hadde i det minste litt vett, og han regnet med at Ana ville hakke Ramón til underdanighet så snart de ble gift.

Og så, åtte måneder etter at Ana hadde kunngjort hvem hun ville gifte seg med, gikk faren med på forlovelsen.

Så snart Ramón fikk lov til å besøke henne, kom Ana raskt til hektene igjen. Han ble værende noen få minutter, overvåket av Jesusa, som var stram i masken. Helt til det lune humøret og de gode manerene hans smeltet henne. I løpet av den påfølgende måneden ble besøkene hans stadig lengre, inntil de også omfattet måltider. Der lokket Jesusa og Gustavo frem informasjon om familiene Argoso og Mendoza, som de senere kunne bruke for å rettferdiggjøre datterens ekteskap med en liberaler med jødiske aner. Så snart Ana kunne sette seg opp uten anstrengelse, ble datoen satt til noen dager etter attenårsdagen hennes.

Huset til familien Larragoity Cubillas på Plaza de Pilatos var imponerende, om en lot seg blende av portretter av kvinner innhyllet i blonder og fløyel besatt med hermelin, og menn med stivede mansjetter og velformede legger. Sverd, hakebørser og dolker sto utstilt langs veggene, som for å minne tilskueren om at Larragoitymennene ikke var til å spøke med. Nederst i trappen sto en ridderrustning, komplett med skjold prydet med et heraldisk emblem som forestilte et stort kors kronet med en glorie av torner. Ifølge Gustavo var han direkte etterkommer av ridderen som hadde båret akkurat den ringbrynjen under korstogene. Men Ana hadde en mistanke om at det var en overdrivelse, i likhet med så mye annet i familien Larragoity Cubillas’ familiesaga. Hun trodde ikke at verken den ene eller den andre siden av familien hadde hevet seg over landsbylivet før flere hundre år senere, da erobringene gjorde det mulig for pengeløse gutter å dra til sjøs på jakt etter rikdom. Hun merket seg likevel at tvillingene lot seg imponere av Gustavos og Jesusas historier.

Enkelte ganger kom Ramón alene, andre ganger kom Inocente som Ramón og noen få ganger kom de sammen, kledd forskjellig så foreldrene hennes kunne skille dem fra hverandre. Etter hvert som hun tilbrakte mer tid sammen med dem, oppdaget Ana at Ramón og Inocente var romantikere, til tross for Argoso-familiens planer om å gjøre dem til nøkterne forretningsmenn. Larragoity- og Cubillas-mennenes overmot, særlig i foreldrene til Anas overdrevne fremstilling, inspirerte dem til å forestille seg at også de kunne leve eventyrlige liv.

«For en fantastisk hest», sa Ramón og stoppet opp foran et portrett av Anas grandonkels far, tobakksplantasjeeieren fra Cuba, sittende staut på en kastanjefarget hingst med mange dekar åker rundt seg og et herskapshus med søyler og uthus i bakgrunnen.

«Han eide tre hundre hester», sa Gustavo, «og så mye land at det tok ham en dag å ri fra den ene enden av plantasjen til den andre.»

«Da må han ha trengt så mange hester», sa Ana.

«Den der het Nonpareil», sa Jesusa og overhørte datterens kommentar. «Ingen andre kunne måle seg med den.»

«Ja, det er det navnet betyr», sa Ana, men verken foreldrene eller tvillingene lot seg merke med sarkasmen hennes.

Hun klarte ikke å la være. De selvtilfredse foreldrene irriterte henne, men samtidig skjønte hun at skrytet deres om navngjetne forfedre vekket Ramóns og Inocentes fantasi og underbygget drømmene hennes om eventyret som ventet dem på den andre siden av havet.

Ramón og Inocente savnet den uavhengigheten de hadde nytt før de ble satt i lære i onkelens firma. De fryktet at Eugenios plan om å trekke seg tilbake på landsbygden og overlate forretningene til dem ville gi dem et ensformig, ordinært liv. De hadde ikke lyst til å tilbringe dagene på kontor. De ville være utendørs blant hester og menn.

«Jeg ser dere begge for meg på hingster like vakre som denne, der dere rir over vidstrakte marker som herrer i deres egen verden», sa Ana og gjorde stemmen mild.

Etter hvert som Ana oppmuntret og smigret dem, begynte Ramón og Inocente å se seg selv gjennom hennes øyne. Ja, de var unge, modige, sterke og fulle av fantasi. De hadde lært mye om hvordan man driver en forretning. Hvorfor skulle de ikke kunne dra til Puerto Rico og dyrke landet onkelen hadde etterlatt familien? På sukkerplantasjen var det allerede arbeidere som visste hva de skulle gjøre. Ramón og Inocente kunne være señores til hest som holdt oppsyn med driften og høstet inntektene.

«Om noen få år kan vi reise tilbake til Spania med en formue. Og historier nok til å vare et helt liv», sa hun.

Etter hvert som hun ga næring til de svermeriske fantasiene deres, begynte de å se seg selv slik hun så dem og de ble like ivrige som henne etter et liv fylt av eventyr. For dem representerte hun uavhengigheten. For henne representerte de friheten.