Originaltittel: The Midwife of Hope River

© Patricia Harman

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Guro Dimmen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-713-0

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til alle de modige, flotte jordmødrene

rundt om i verden, som med kjærlige hender tar imot åtti prosent av alle babyer.

Takk

Først vil jeg gjerne takke min mann, Tom Harman, og familien for at de støtter meg i mitt forfatterskap, og dessuten min stab ved Partners in Women’s Health Care, som finner seg i stadige endringer av kalenderen i forbindelse med boken.

Jeg vil også gjerne takke min redaktør, Lucia Macro, og hennes fantastiske team for all litterær fødselshjelp, i tillegg til min agent, Barbara Braun, og hennes stab for alt de har bidratt med.

Jeg må også takke mine forfatterkollegaer, jordmødre, venner og muser (dere vet hvem dere er) for en tidlig lesing av manuset.

Og til slutt, lesere, kjære lesere, nok en takk til dere, denne gangen for deres støttende e-poster. I likhet med Patience må vi lytte til det store hjertet som banker for oss alle.

Nesten hele livet har jeg hatt en følelse av at jeg drømmer.

Av og til våkner jeg, noen ganger flere måneder i strekk,

andre ganger noen minutter. Jeg er en karakter i et skuespill,

og jeg vet ikke om jeg innbiller meg alt sammen eller om

det er en stor dukkefører som får meg til å danse.

–FRA DEN PRIVATE DAGBOKEN TIL PATIENCE MURPHY, JORDMOR,

WILD ROSE ROAD, LIBERTY,

VEST-VIRGINIA, USA 1929–1930

Høst

1

Dødfødsel

«Hvor lenge har babyen min vært død, tror du?» Katherine snur seg mot meg, og jeg ser at hun fortsatt gråter.

«Fem dager, kanskje ikke det engang», svarer jeg pasienten min. «Jeg hørte hjertet banke da jeg undersøkte deg sist fredag, og du sa at babyen rørte på seg i kirken. Lukk øynene nå. Prøv. Du trenger å hvile.»

Jeg legger den nye skinninnbundne dagboken min på lønnebordet, lener hodet tilbake og stirrer ut i det mørke rommet. Ilden spraker i den flislagte blå peisen og kaster et dansende lys over garderobeskapet, himmelen over fødesengen og de tapetserte veggene. Et utflytende bilde i speilet over toalettbordet fanger blikket mitt. Det er meg, en liten kvinne med langt, kastanjebrunt hår, rett nese og et rundt ansikt, pen nok, men ikke vakker.

Jeg sitter ved sengen til Mrs. Katherine MacIntosh, Williams kone, eieren av MacIntosh Consolidated Mines. I går var det Black Tuesday, det er det de kaller det. Wall Street kollapset, og jeg måtte fortelle MacIntosh-paret at deres ufødte barn var dødt. Etterdønningene av krakket kunne kjennes selv her i Appalachia, som et fjernt jordskjelv, og jeg er glad for at jeg ikke har pengene mine i banken, ikke at jeg har så mye.

Mens jeg lette desperat etter tegn til liv i Katherines livmor, og flyttet jordmorstetoskopet over den runde magen hennes, opp og ned og så på tvers, sloss en lang rad av kunder for å få tatt ut pengene sine fra First Mountain Federal i Liberty. Køen av menn snodde seg nedover Chestnut og rundt hjørnet til Fayette, selv om enhver idiot som spaserte nedover Main og så de stengte butikkene, visste hva de hadde i vente. Når kullgruvene stenges i Union County, gjør alt annet det også.

«Hold meg, Patience. Jeg er så kald.» Katherine strekker seg etter hånden min og trekker meg mot sengen.

Mary Proudfoot, kokka til MacIntosh-paret, og hennes voksne datter, Bitsy, sover på rommet ved siden av kjøkkenet, krøllet sammen som kattunger. William MacIntosh snorker inne på sitt eget soverom lenger nede i gangen. Det er ikke kaldt i rommet. Det er Katherines hjerte som er kaldt, som en sammenpakket isklump kastet opp på bredden av Hope River. Det virker ikke passende for en jordmor å sove sammen med sin pasient, men om jeg hviler her et par timer, hva kan være galt ved det? Jeg må være sterk for å få oss alle gjennom dette.

Jeg puster ut i et langt sukk, legger de metallinnfattede brillene ved siden av dagboken, sparker av meg tøflene, går bort til sengen og folder meg om Katherine, gir henne trøst selv om det ikke finnes noen trøst, minnes Pittsburgh da jeg pleide å sove sammen med Mrs. Kelly og Nora om vinteren.

Jeg har lyst til å fortelle denne moren om min egen dødfødte baby, som jeg bar da jeg var seksten, babyen som mistet sin far før han ble født, men jeg kan ikke legge stein til hennes byrde.

Jeg trekker dynen over Katherines skulder og legger armene om henne, kjenner at hun hikster i søvne. Å miste dette barnet er desto tristere tatt i betraktning at hennes førstefødte sønn, en liten blond gutt på knapt to år som akkurat holdt på å lære å snakke, døde av lungebetennelse i fjor vinter.

Veene hennes er milde og kommer hvert tiende minutt.

Drøm

Klokken halv sju om morgenen, idet lyset kryper inn under den tunge gardinen og lyser opp utskjæringene av roser på det høye garderobeskapet av lønnetre og mønsteret på det rødblomstrete teppet, sitter Katherine oppreist i sengen med hånden hvilende på magen.

«Jeg kunne kjenne barnet», sier hun. Jeg gnir søvnen ut av de hovne øynene mine, tror at hun drømmer.

Jeg hadde lyttet etter lyden av spedbarnets hjerte med det hornaktige trefetoskopet mitt en hel time i går mens stillheten falt i rommet og Katherines øyne ble stadig større. Det var ingenting å høre annet enn rumlingen fra kvinnens innvoller. Intet tikk-tikk-tikk fra babyens hjerte. Ingen spark heller. Jeg hadde til og med tilkalt dr. Blum – høy, tynn og i ferd med å bli skallet – og han hadde lyttet i ytterligere en halvtime … fremdeles ingenting. Katherine skrek da jeg fortalte henne at babyen var død, og da legen nikket bifallende, klappet henne på hånden og førte mannen hennes ut av rommet, skrek hun igjen.

Lyden av dette ulet går rett i hjertet på en. Jeg hadde bare hørt det én gang tidligere, under Manny McConnells fødsel i Pittsburgh, da Mrs. Kelly, jordmoren, fortalte henne at tvillingene hadde utåndet, men man glemmer aldri noe sånt. Selv om du hadde stått utenfor på en varm sommerkveld og hørt det gjennom et åpent vindu, ville du ha visst hva jeg mente.

Fra William MacIntoshs nye RCA-radio i underetasjen kunne vi høre den utydelige stemmen til en nyhetsoppleser som beskrev hva som skjedde med børsmarkedet. Og så, før jeg hadde tid til å diskutere saken med dr. Blum, ble han tilkalt for å ta seg av et sykt barn og overlot dødfødselen til meg. Jeg var tross alt jordmor, og pasienten hadde bestemt seg for å føde hjemme i stedet for på det lille private sykehuset hans. Han må ha trodd at jeg visste hva jeg drev med.

Katherine knar fortsatt den hvite magen sin som om den var en brøddeig, dytter den frem og tilbake. «Jeg kunne kjenne barnet», sier hun. «Jeg kjente det!»

Jeg strekker på meg og setter meg opp. «Det var antakeligvis bare en gassboble eller kanskje en fødselsve. Trenger du å benytte klosettet?»

I tillegg til elektrisk lys har MacIntosh-paret et innendørs avtrede og innlagt vann. Dette er ikke uvanlig i byene, men på VestVirginias landsbygd er både strøm og klosett en sjeldenhet.

«Jeg kjente det. Jeg gjorde det. Jeg vet at jeg gjorde det.»

«Katherine …» Jeg retter på den krøllete, blomstrete serken min, flau over hvor upassende det er å sove sammen med en pasient, og setter på meg brillene. «La oss gå til klosettet. Jeg skal lytte etter hjerteslag igjen så snart du har vært der, men ikke få noen forhåpninger. Babyen din har vendt tilbake til himmelen.» Jeg snakker om dette som om jeg var troende, men når sant skal sies, har jeg ikke vært i kirken, bortsett fra i begravelser og brylluper, siden min mann Ruben døde på Blair Mountain sammen med 150 andre menn fra fagforeningen. Det var høsten 1921, en vanskelig tid.

«Jeg tror jeg kunne kjenne det … noe vekket meg.» Hun er ikke sikker lenger.

Inne på MacIntosh-parets vannklosett gransker jeg innretningen. Den høye porselenspotta har et rundt, pusset eikesete, og ligner mer på et møbel enn et klosett. Da Katherine er ferdig, trekker hun i messingkjedet, og vann strømmer inn for å skylle ut innholdet.

Da pasienten min kommer ut av det lille, grønne rommet kledd med mosaikkfliser, snur hun seg. «Jeg må en gang til!» Hun er en høy kvinne, høyere enn meg, med ansiktet til en filmstjerne og en rufsete kort, blond bob, omtrent som Jean Harlows. Den gravide kvinnen løfter den hvitbroderte nattkjolen og kaster seg ned på setet igjen.

Jeg puster ut, kaster et raskt blikk på den krøllete dynen, og bestemmer meg for å re opp sengen. Mens jeg rister dunputene, hører jeg et lavt grynt. «Uhhhhhg!»

«Nei, Katherine, ikke gjør det!» Jeg kjenner den lyden godt. Jeg hopper over den broderte fotskammelen, snubler i det rødblomstrete teppet, og sklir bortover det blanke tregulvet på sokkelesten. Dette er et grynt som tilhører en nært forestående fødsel.

Ingenting er klart! Katherine hadde ikke vist tegn til kraftige veer, eller veer overhodet. Kanskje det er slik det er med dødfødsler, at kvinnens kropp desperat forsøker å kvitte seg med babyen. Jeg har ingen formening om det. Ved alle fødslene jeg har overvært til nå, har spedbarnet vært i live, i alle fall en stund.

Jeg har esker fulle av nåler med suturtråd hvis Katherine skulle revne, jeg har rene kluter, jeg har steriliserte sakser, jeg har olje som jeg kan tøye vagina med, men alt ligger i skuldervesken nede i første etasje, ved inngangsdøren, der jeg etterlot den.

«Bitsy!» roper jeg. «Bitsy! Mary! Hjelp!» En dør i første flyr opp, og nakne føtter hamrer opp trappen. «Noen må komme med Mrs. Kellys veske.» Føttene hamrer ned igjen. Jeg vet ikke hvorfor jeg sa «Mrs. Kellys veske». Mrs. Kelly, min mentor, min uoffisielle formynder, min venn, døde et år etter at vi flyttet til Vest-Virginia, og jeg er atter alene.

«Mr. MacIntosh!» Jeg tillater vanligvis ikke fedre i rommet når kvinner føder – de takler ikke intensiteten – men jeg trenger noen fort.

Ektemannen dukker opp i sin hvite- og blåstripete pyjamas og gnir seg i øynene. Han er en stor mann med kort, sandfarget hår og bart, en flott mann med kropp som en forhenværende idrettsmann som har forfalt. Mary og Bitsy, fremdeles i nattøyet, med hvite, store øyne i brune ansikter og med mørke, dansende fletter, trenger seg inn bak ham.

«William, hent rene lakener, håndklær, hva som helst.»

Jeg sleper med meg Katherine tilbake til sengen idet vannet går. Hun skjønner at hun ikke må på do, men at det er en død baby som kommer.

Katherine knurrer igjen og setter seg på huk på gulvet. Hun bryr seg ikke om det dyre røde teppet, kjenner bare på det fryktelige trykket, behovet for å presse. Jeg legger hendene mine under henne og skvetter til da jeg kjenner et hode der, så rundt og hardt og varmt som en levende babys hode.

I Mrs. Kellys slitte lærebok, The Principles and Practice of Obstetrics av Joseph DeLee, hadde jeg lest at dødfødte babyer begynner å gå i oppløsning når de har vært i magen i mer enn en uke, så jeg hadde forventet å kjenne noe som var i ferd med å bli mykt og vått.

«Nei, Katherine! Opp på sengen med deg.» Jeg snur henne og fører henne bakover. Bitsy senker henne ned på sengen og legger rene håndklær under henne. Mr. MacIntosh står fortsatt lent mot det rosedekkede tapetet, med et ansikt så hvitt at det kunne ha blendet solen.

Jeg har ikke tid til å trekke på meg de spesialbestilte gummihanskene jeg akkurat har kjøpt på Stengers Apotek, så jeg legger de bare hendene mine som en krone om babyens hode. Katherine griper tak i lakenet med oppsperrede øyne, åpenbart redd, og stirrer opp på lysekronen. Jeg signaliserer til Bitsy at hun skal løfte kvinnens hode.

«Se meg inn i øynene, Katherine. Se på meg! Når du får en ny ve, vil jeg at du skal pese. Hodet er her. Du trenger ikke å presse. Livmoren din tar seg av pressingen. Hvis hodet kommer for fort, revner du.» I øyekroken registrerer jeg at faren besvimer, han synker sammen inntil den blomstrete veggen, men vi lar ham bare ligge.

«Ok, Mary, stå klar med et håndkle som du kan pakke babyen inn i.» Det er ikke for å holde det døde spedbarnet varmt; jeg tenker at barnet kanskje er misdannet eller at huden har begynt å flasse av.

Hodet med det mørke håret vendes og dukker opp igjen mellom hendene mine, først pannen, så de lubne kinnene, så haka. «Pes, Katherine, pes!»

Det ligger en streng om barnets hals, men den er løs. Jeg vikler den av én gang, to ganger.

«Og så skuldrene. Bare et forsiktig press.» Jeg gir det våte, livløse spedbarnet til Mary, kokka, hendene hennes skjelver så kraftig at jeg frykter at hun skal miste det. «Hold godt fast i det. Ikke slipp det.»

Den slappe guttebabyen legges i håndkleet, like gråblå som Lake Michigan, og jeg vikler hjørnene om kroppen hans. Ved første øyekast ser han perfekt ut, og strengen var ikke for stram. Jeg lurer på hvorfor han døde. Kanskje en hjertefeil, jeg har hørt at det kan skje. Eller en manglende nyre.

Kokka, en farget kvinne på over én åtti med store bryster, har ennå ikke flyttet på seg. Armene hennes er strukket ut som grenene på en lønn og holder fremdeles i det livløse barnet. Hva gjør man med en død baby? Tar den med ut på kjøkkenet? Legger den ned i den nye, hvite vuggen? Det er noe jeg aldri har tenkt på.

Mens jeg venter på at etterbyrden skal løsne, gir jeg tegn til Mary at hun skal komme, og så løfter jeg opp et hjørne av håndkleet igjen. Den døde babyens øyne er glassaktige og vidåpne.

Plutselig beveger ribbena seg, bare en ørliten sitring, som en gammel dames hånd. Milde måne! Hadde jeg ikke stirret på barnet, ville jeg aldri ha sett det, en sugende bevegelse.

«Gi meg babyen!» Jeg river gutten til meg, og mister ham nesten ned på sengen, og så, uten et øyeblikks nøling, kneler jeg som om jeg ber, legger munnen min mot hans bitte små blå lepper, og puster tre ganger for ham, slik jeg så Mrs. Kelly gjøre det en gang. Tre bitte små pust.

Så snart luften fyller lungene til Katherines sønn, hoster han svakt og slipper ut et mjau. Han går fra blågrå til rosa, det begynner i ansiktet og overkroppen, og fortsetter ut til hendene hans. Katherine ruller seg langsomt over på siden. «Babyen min», hvisker hun. «Babyen min. Babyen min!» Hun har satt seg opp nå, strekker seg, roper det igjen og igjen «Babyen min. Babyen min!» Og babyen roper på moren sin. Jeg legger ham i fanget hennes, slik at hun kan se det lille ansiktet hans.

«Jesus være lovet!» synger Mary og trykker hendene mot brystet, holder på sitt frydefulle hjerte.

Bitsy, skarp som en villrose og halvparten så høy som sin ruvende mor, kommer på å dekke til den gråtende nyfødte med et annet tørt håndkle, og gnir hele kroppen hans. Jeg klipper navlestrengen og tar imot etterbyrden mens jeg betrakter denne madonnaen med barn. William MacIntosh, som har gått glipp av hele hendelsen, våkner og krabber over teppet mot sengen.

«Hellige Guds mor! Lever barnet?» spør han Bitsy, uvillig til å stole på jordmoren som hadde fortalt ham at babyen hans var død, kan jeg tenke meg.

Jeg husker Katherines påstand om at hun hadde kjent babyen sparke et par minutter tidligere. Jeg har ikke vært borti lignende tidligere, men det hadde ikke bare vært meg. Dr. Blum, familiens lege, bekreftet mangelen på hjerteslag. Nå undres jeg … hadde kanskje det ufødte barnet ligget i Katherines mage med lemmene krøllet sammen på en slik måte at vi ikke hadde greid å fange opp hjerteaktiviteten hans med jordmorstetoskopet mitt, og ikke engang med legens nye metallvariant? Selv i de beste posisjoner er det vanskelig å oppfatte den svake lyden. Hadde kanskje navlestrengen ligget i klem og fått fosterets hjerte til å banke langsommere, slik at jeg forvekslet det med morens puls?

Jeg føler meg som en narr, og kanskje en farlig en. Hva får meg til å tro at jeg kan være jordmor med bare et par års læretid og ingen Mrs. Kelly til å veilede meg? På den annen side er babyen i live …

Jeg viser Bitsy hvordan hun skal massere Katherines mage forsiktig hvert tiende minutt slik at den fortsetter å være steinhard. Hun lærer fort og gjentar alt jeg sier. Så viser jeg henne hvordan hun skal undersøke morkaken for å fastslå om den mangler noe, og hvordan man veier babyen i den gammeldagse hengevekten som Mrs. Kelly etterlot seg.

Til slutt lener jeg meg tilbake i en av satengstolene og iakttar den nye familien. Moren ammer allerede. Da jeg hever rullegardinen med den frynsete kanten, kommer solen styrtende inn i rommet.

Dette barnet kommer til å bli sterkere enn oss alle.

30. oktober 1929. Nymånen står høyt på daghimmelen.

Levende født gutt på 3175 gram, opprinnelig antatt død. Navn: William MacIntosh den andre. Sønn av William MacIntosh den første og Katherine Ann MacIntosh. Veer: fem minutter. Pressveer: ett minutt. Blodtap minimalt. Ingen revner i fødselskanalen. Jeg måtte puste tre ganger for babyen. Også til stede: Mary og Bitsy Proudfoot, MacIntosh-familiens tjenerstab, samt faren, men han besvimte.

2

Hjem

Det var aldri mitt mål å bli jordmor. Da jeg var liten, trodde jeg at jeg skulle bli utforsker i Amazonas eller kanskje en som reiste verden rundt, kanskje journalist som Nellie Bly, men her er jeg altså: en trettiseks år gammel enke, etterlyst i to stater, bor alene i fjellene i Vest-Virginia, for gammel og for gjenstridig for romanser.

Jeg trekker sykkelen med meg opp på verandaen, utmattet av søvnmangel, og ser Mr. MacIntosh snu Oldsmobilen, takknemlig for at han tilbød seg å kjøre meg hjem. Det er en av disse friske, klare, skyfrie høstdagene, med små båter av hvite skyer som seiler over den blå himmelen, og mine to brunhvite beagler tumler frem under huset, de piper og hopper opp på meg. «Hei, Sasha! Ned, Emma! Har dere savnet meg?»

Tispen Emma er oppkalt etter den radikale anarkisten Emma Goldman, og hannhunden etter elskeren hennes, Alexander «Sasha» Berkman. Disse navnene var like kjent for meg som julenissen og Jesus Kristus hadde vært for et par år siden. Det var da jeg jobbet for fagforeningene i Pittsburgh. Nå gjemmer jeg meg her, tapt for den verdenen.

Jeg presser pannen mot min gravmyrtfargede dør og kjenner at jeg er glad for å være hjemme, selv om jeg frykter tomheten. Da Mrs. Kelly og jeg for litt over to år siden flyttet til denne gården ved foten av Hope Mountain, hennes bestemors hjemsted, vurderte vi å male det værbitte panelet hvitt, men etter å ha betalt to hundre dollar for de tilgrensende førti målene, hadde vi ikke råd, og bestemte oss for bare å male døren. Jeg fant et fireliters spann med gravmyrtblå til nedsatt pris ved Mullins Isenkram i Liberty.

Jeg går inn, bøyer meg ned for å rufse Emmas pels, og må stoppe opp og beundre stuen min et øyeblikk. Selv om rommet er lite, og ikke i nærheten av så elegant som MacIntosh-parets, liker jeg det bedre, og det gleder meg at alt er laget for hånd eller er tidligere kasserte ting. Jeg har det etter min mor, dette ønsket om å gjøre det pent rundt meg, sparsommeligheten har jeg etter bestemor.

Der står den brukte divanen Mrs. Feder ga oss etter at vi hadde hjulpet svigerdatteren da hun fikk tvillinger. Jeg har dekket den til med et blått og hvitt teppe som jeg har laget selv i et flygende gjessmønster. Jeg har også et furubord, som jeg har hentet opp fra kjelleren og pusset med sandpapir til det nå nesten ser helt nytt ut. Jeg har hyller laget av slitt fjøspanel i kastanjetre og som jeg har fylt opp med bøker, og en buet ovn i hjørnet. (Ovnen på kjøkkenet og i stuen, en gyngestol i eik, to jernsenger med fjærmadrasser og sykkelen var alt som sto igjen her da vi flyttet inn.)

Ellers er det bare det utsmykkede taffeluret i svart og gull som Mrs. Kelly tok med seg på toget fra Pittsburgh, og pianoet, et brukt, mørkt et som jeg hadde kjøpt for førti dollar da Mt. Zion Church gikk til anskaffelse av et orgel. Det var på den tiden jeg fikk oppdrag fra tid til annen og fremdeles hadde noen kontanter. Nå har det blitt færre og færre oppdrag, og det er bare å innse det, man blir ikke rik av å ta imot babyer.

Om det er en kort eller en lang fødsel, er jeg alltid utslitt når jeg kommer hjem. Jeg tråkker av meg skoene, velter meg ned på sofaen og stirrer på bildet som henger på den hvitvaskede furuveggen over meg.

Faren til barnet mitt hadde malt det oljeportrettet da jeg var seksten. Lawrence hadde studert ved Chicagos kunstinstitutt på det tidspunktet. På bildet kan man se ei jente som står på moloen og skuer ut over Lake Michigan med en lokk av langt, løst kastanjebrunt hår over ansiktet. Hun har kastet hodet bakover og ler. Den jenta var meg, Elizabeth Snyder. Jeg tok mitt alias, Patience Murphy, da vi flyktet fra Pittsburgh, og navnet passer nå, det har en god klang. Patience Murphy. Den tålmodige jordmoren.

Lawrence, min første ektemann – jeg kaller ham min ektemann selv om han døde før vi rakk å gifte oss – jobbet som scenograf da jeg var korjente ved Majestic Theatre. Jeg hadde løyet for å få jobben, fortalt alle at jeg var atten, og blitt plukket ut blant en lang rekke jenter takket være stemmen min. Barnehjemmet House of Mercy var antakeligvis glad for å være kvitt meg. En munn mindre å mette.

Jeg kaster noen kubber oppå kullet i varmeovnen, fyller tekannen med vann fra bøtta, og trekker gyngestolen bort til ilden. Lyset fra de to høye vinduene på forsiden av huset fyller rommet.

Hvorfor overlevde ikke babyen min? Katherines hadde overlevd.

Jeg tror jeg vet svaret. Jeg har lest om det i DeLees tunge tekst. Etterbyrden, eller placentaen, som dr. DeLee kaller den, hadde løsnet for tidlig, en obstetrisk krisesituasjon, og de utførte vanligvis ikke keisersnitt på den tiden, definitivt ikke på en foreldreløs jente som meg. Jeg opplevde to dødsfall på to uker: Lawrences i togulykken og deretter babyens. Jeg vet ennå ikke hvordan jeg klarte meg, hvordan jeg unngikk å bli til støv. På en eller annen måte greide jeg å fortsette, slik vi alle fortsetter, ved å stappe sorgen i lommen som en svart kullbit og snuble videre. Jeg bærer fortsatt på den, men i løpet av årene har biten blitt mindre og hardere, som en diamant.

Jenta fra så lenge siden stirrer ut over innsjøen. Fødsel og død, så sammenflettet. Kjærlighet, fødsel, død, min trilogi.

Det lyder et fjernt mø fra fjøset. Dyrene mine! Jeg hadde spist frokost hos MacIntosh-paret … Pølser, kjeks og hjemmesyltede ferskener med lønnesirup, en regelrett festfrokost, hadde Big Mary kalt den. Vi tre spiste på kjøkkenet, Bitsy, Mary og jeg, etter at vi hadde hjulpet Katherine med å vaske seg og få på seg en mørkeblå silkeslåbrok slik at hun og Mr. MacIntosh kunne nyte frokosten sammen.

Nå er klokken over tolv, kyllingene har ennå ikke blitt fôret, og stakkars Moonlights jur må være bristeferdige! Katten, Buster, greier seg fint, for jeg setter igjen en skål melk på trammen, og han finner seg markmus og ekorn selv. Beaglene mine kan jakte, men dyrene i fjøset er hjelpeløse på denne tiden av året. Jeg griper en ren metallbøtte fra spiskammeret, stiger oppi de høye svarte gummistøvlene jeg har stående på den innebygde verandaen bak huset, og forbanner min egen glemsomhet.

Da jeg åpner de doble fjøsdørene, blir jeg overfalt av dyrenes nødrop. Hønsene protesterer, og stakkars Moonlight stønner av smerte. Jeg kaster kornet til fjærkreene og hiver høy inn i kuas spiltau, så setter jeg meg på den trebente krakken og trygler om hennes tilgivelse.

«Jeg er så lei meg, jenta mi», sier jeg unnskyldende. «Jeg var hos MacIntosh-familien hele natta. Jeg kan fortsatt ikke tro det! Jeg var helt overbevist om at babyen deres var død. Jeg lyttet så lenge etter hjerteslag, jeg fikk til og med dr. Blum til å sjekke. Katherine fortalte meg at det ikke hadde vært noen bevegelse på over to dager.

Nå føler jeg meg tåpelig, og i morgen kommer alle kvinnene i Union County til å vite at jeg er udugelig. Selv om dr. Blum var der for å bekrefte dødfødselen, er det meg de kommer til å klandre.»

Mens jeg presser ut melk fra de ømme jurene, ser jeg meg omkring på dette varme stedet, sollyset som strømmer gjennom sprekkene høyt over meg, de gylne veggene og de tilhuggede eikedragerne. Det lukter søtlig av høy og gjødsel. Moonlight snur seg og kikker medfølende på meg med de brune øynene sine. Hun aksepterer meg akkurat som jeg er, energisk eller trøtt, udugelig eller selvsikker, forelsket i livet eller innesluttet av smerte.

3

Tilkalling

På vei tilbake til huset, med en bøtte melk og seks egg i lommen, må jeg smile da vinden feier det røde og gule løvet av lønnetrærne og eikene og sprer dem ut over den blå himmelen. Det hadde vært en tid etter at Mrs. Kelly døde, at jeg ikke hadde lagt merke til slikt, bare holdt hodet lavt mens jeg luntet av gårde, påpasselig med ikke å tråkke i dammene av egne tårer.

Det skjedde den andre våren vi var her, et plutselig kraftig hjerteinfarkt, kalte dr. Blum det. En ettermiddag, da vi kom inn fra hagen, fant jeg min kjære Sophie sammensunket på sofaen. Noen mørke kvelder sitter hun fremdeles der.

Jeg spiste lite, gikk ned i vekt, sluttet å vaske det lange håret mitt. Jeg sang ikke lenger mens jeg arbeidet, danset ikke lenger på markene på en solfylt dag. Det var ikke lenge siden jeg hadde vært på et tilsvarende dystert sted, etter at Ruben døde ved Blair Mountain, men å oppleve tap er ikke noe man venner seg til. Jo mer død en opplever, desto mer smertefullt er det. I nesten et år beveget jeg meg på randen av min egen mørke grav. Så en ettermiddag løftet jeg hodet, trakk inn duften som omga meg, og la merke til at lyset hadde endret seg. Det var vår igjen.

«Sorg tar omtrent et år», sa Mrs. Kelly en gang til en ung mor som hadde mistet sin sønn. «Man må komme seg gjennom alle høytidene, alle årstidene. Du kommer til å gråte i julen og på nyttårsaften, på morsdagen og høsttakkefesten. Du kommer til å lide ved synet av den første påskeliljen, det første fallende røde løvet, den første snøen … Hver anledning, hver årstid kommer til å rive deg i hjertet, men så, når det ikke er noe mer igjen, vil du friskne til.» Hun hadde rett, og hun visste det av erfaring.

I likhet med meg hadde Sophie lidd store tap: Søsteren hennes døde av tyfus da hun var liten, moren av magekreft, og verst av alt, den unge ektemannen og datteren hennes hadde dødd i den store flommen i Pennsylvania i 1911, da tusen mennesker døde, da demningen ved cellulosefabrikken brast og hele byen ble oversvømt. Min lærer, beskytter og venn hadde mistet hjem og familie, alt på én dag, og hadde blitt funnet, mer død enn levende, halvannen kilometer lenger nede i elven, der hun holdt seg fast i en gren. En stund skulle hun ønske at hun hadde dødd, fortalte hun meg. Jeg vet hvordan det føles.

På kjøkkenet vasker jeg hendene på nytt, tørker av brillene, så vasker jeg de brune eggene med omhu og legger dem forsiktig i en flettet kurv. Jeg siler melken gjennom et osteklede og heller den i et rent fireliters melkespann. Gjennom det lille vinduet over vasken kan jeg se de grønne åsene hvelve seg mot dalen der Hope River slynger seg, større nå enn om sommeren.

Jeg skal akkurat til å helle kokende vann som jeg har stående på vedovnen over i karet for å vaske noen nødvendige ting, da jeg får øye på en liten skikkelse som beveger seg oppover åssiden, en enslig fyr fremoverlent på eselet sitt som om han har hastverk. Han har med seg enda et dyr. Ved den første postkassen, Johnson-familiens hus, åtte hundre meter unna, stopper han og kikker på navnet, så stopper han igjen ved den andre, Maddock-familiens, og så beveger han seg videre oppover fjellet. Jeg har en ekkel forutanelse om at det er meg han skal til.

Forsiktig bærer jeg melkespannet ut til jordkjelleren, der kaldt vann samles i et steinbasseng og holder seg kaldt hele sommeren, og da jeg kommer tilbake, ser jeg en høy farget mann binde sine to dyr til et tre. Han har på seg en grå hatt og en grå lerretsjakke som er slitt på det ene ermet. Det kan være en gruvearbeider som ser etter hjelp. Selskapene pleide å ha sine egne leger, men de fleste har dratt sin vei nå, i alle fall de beste. De sanitære og helsemessige forholdene i gruveleirene er så dårlige at dr. Blum nekter å besøke dem.

Mannen letter på den støvete filthatten. «Jeg er Thomas Proudfoot, Mary Proudfoots sønn. Izzie Cabrini, en av gruvearbeiderne ved King Coal, ba meg hente deg. Kvinnen hans har problemer.» Jeg vet hva ordet «problemer» innebærer.

«Hvor lenge har hun hatt veer?»

«En dag, kanskje to.»

Disse tilfellene bekymrer meg. Jeg kjenner ikke Cabrini-slekten og har aldri vært i King Hollow Coal Camp. Jeg vet ikke om fruen er for tidlig eller for sent ute eller hva situasjonen er.

«Har hun født tidligere? Hvorfor kjører ikke leirens formann henne til sykehuset i Torrington?»

Thomas rister på hodet.

«Har ikke King Coal en lege?»

Thomas ser meg rett inn i øynene og rister på hodet igjen. Jeg ser av blikket hans at han er en intelligent mann som synes dette er galt, men vet å holde munn om det.

Kulleiren

Det er en halv mil med steinete grusveier til King Coal, og vi drar med det samme, selv om esler ikke er noen store tilhengere av hastverk. Tre kjøretøyer tar oss igjen, og vi må kaste oss ut i veikanten når de passerer oss: en åpen Pontiac, en T-Ford, og en John Deeretraktor, som bare beveger seg litt raskere enn oss.

Jeg tenker på jordmødrene ute i grenseområdene i Hyden, i Kentucky. Jeg er blitt fortalt at pleierskene bruker hester og rir inn i dalsøkkene og over fjellene for å bistå fødende mødre. Kanskje jeg burde skaffe meg en hest! Jeg lyser opp ved tanken, men håpet svinner raskt igjen. Det ville vært et økonomisk problem. Jeg har bare noen få dollar, og Mr. MacIntosh tilbød meg ingenting bortsett fra skyss hjem. Kanskje de fremdeles er i sjokk over at det døde barnet deres lever.

Jeg kryper sammen igjen ved tanken på mitt feilgrep og hvordan dette vil ta seg ut for folk i området. Kanskje de bare vil se på det som et mirakel! Babyen var død, men så fikk den liv igjen! Kanskje de sier at det var jeg som utførte mirakelet. Lite sannsynlig.

Til slutt når vi frem til gruvelandsbyen. King Coal-leiren er et falleferdig samfunn oppe ved King Lick. Selv om leiren bare har eksistert i fem år, er vannet i bekken allerede brunt, og steinene er gule på grunn av det syreholdige avløpet fra gruven.

Kulleirer som er fagforeningsstyrte har ettroms skolehus, hytter som dekker gruvearbeidernes og deres familiers grunnleggende behov, helsestasjoner og dagligvarebutikker, men denne leiren ser ut til å være en provisorisk affære, ingen fagforening her, ingen fordeler, ingenting. Husene er bare rønner.

En loslitt rekke menn med metallhjelmer med lykter snur seg og stirrer idet vi passerer. Ansiktene deres er så tildekket av kullstøv at øynene er det eneste som later til å ha liv, og man kan ikke se hvem som er skotsk-irer, hvem som er negrer eller hvem som er italienere blant dem kullbaronene har hentet inn for å jobbe med det svarte gullet. For fem år siden var tjue prosent av gruvearbeiderne svarte, forhenværende leilendinger som fant seg bedre arbeid og bedre inntjening ved å forlate sørstatene. Nå som gruvene stenger er antallet på vei ned. I hælene på mennene følger to små gutter, de kan ikke være mer enn ti år, også de med gruvehjelmer.

Da Mrs. Kelly, Nora og jeg bodde i Pittsburgh, kjempet vi sammen med International Workers of the World, såkalte wobblies, for Child Labor Amendment of 1919, men Høyesterett knuste forslaget. Av en eller annen grunn trodde dommerne at regjeringen ikke hadde rett til å regulere industrialistene, og at det var helt i orden at små barn jobbet på arbeidsplasser med sultelønn og dårlig arbeidsmiljø, for ikke å snakke om flere kilometer under bakken.

Idet eselet traver raskt gjennom landsbyen, legger jeg merke til mangelen på uthus. Det finnes ikke en eneste utedo her, og når det regner, siver avføringen ned i bakken og ned til den kommunale ferskvannskilden. Til tross for den kjølige høstluften, leker barna barføtt i den gulbrune bekken. En radmager kvinne iført en tynn blå- og hvitblomstrete striekjole kommer ut på trappen og kaster vannet i oppvaskbaljen ut over gårdsplassen sin.

Til slutt stopper Thomas foran en vindskjev, svart hytte dekket av tjærepapp. Ei jente på rundt åtte holder øye med veien gjennom det støvete, rutete vinduet. Ungens ansikt lyser opp, og hun kunngjør min ankomst til noen i rommet. Etter stedets utseende å dømme er dette nok en fødsel jeg ikke kommer til å få betalt for, og det er ikke fordi de tapte pengene sine på aksjemarkedet heller.

Den mørke mannen hjelper meg av eselet, gir meg skuldervesken og gjør seg klar til å dra videre. «Takk for at du fulgte meg, Mr. Proudfoot.»

Jeg kan se antydning til et smil. «Ma’am», svarer han og letter på hatten. Det er det eneste han sier, så er han borte.

Delfina

Jeg snubler opp den falleferdige trappen med fødselsvesken min og skulle ønske Thomas Proudfoot i det minste kunne ha presentert meg. Hvem vet hva som venter meg der inne? Men før jeg rekker å banke på, blir døren revet opp.

«Det går dårlig med henne», sier en nervøs mann. Den lille barten hans dirrer, og de store, brune øynene med lange vipper lyser opp det bekymrede ansiktet.

Jeg ser meg omkring i rommet. Veggene er dekket av aviser for å holde vinden ute. Jeg kan se to store senger, en slitt sofa, en gyngestol og en vugge. I det ene hjørnet er det satt opp en primitiv kjøkkenbenk med hyller av værbitte planker. Jernkomfyren, et trebord med seks stoler som ikke passer sammen, og den ene lyspæren som henger i en lang snor fra taket – det er alt som er der.

Jeg er overrasket over at familien i det hele tatt har strøm, men så husker jeg at alle kulleire har det. Gruvene trenger elektrisk kraft for å drive de mekaniske togene. Det pleide å være eslene som fraktet ut kullet, og før det ble mennene brukt som pakkesler, og før det igjen barn og kvinner, fordi de er så små.

En kvinne ligger og stønner under et fillete brunt pledd i en av de uoppredde sengene. Tre små gutter kledd i filler sitter ved bordet, de skjuler ansiktene, men jenta som fortsatt sitter og balanserer i vinduskarmen, ser rett på meg. Ingen smiler. Ingen hilser. Jeg har kommet inn i Charles Dickens’ verden.

Jeg hopper over hele presentasjonen. De vet hvem jeg er. «Hvor lenge har hun hatt veer, Mr. Cabrini?» Kvinnen på sengen ser opp da hun hører stemmen min, og jeg ser at hun er omtrent på min alder, kanskje yngre. Det krøllete brune håret hennes er sammenfiltret på den ene siden, og hun er rød og svett i ansiktet.

«Siden i går kveld.» Mannen har en sterk italiensk aksent, og jeg lurer på om kona og barna hans snakker engelsk overhodet.

«Lekker hun væske?» Cabrini trekker på skuldrene.

«Renner det vann ut av deg?» Jeg retter spørsmålet til kvinnen, høyere enn jeg hadde trengt. Hvorfor hever vi alltid stemmen når vi tror at vi ikke blir forstått?

«Undertøyet hennes er vått», forteller jenta meg. Datteren snakker åpenbart litt engelsk.

Fire barn. Pasienten kan ha født flere som døde under fødselen eller noen måneder senere. Spedbarnsdødeligheten er høy oppe i fjellene. Hvis en mor har ti barn, og hun er lutfattig og lever under dårlige sanitære forhold, vil i alle fall to av dem dø. Selv under de beste forhold, slik som tilfellet var for Katherine MacIntosh, er risikoen for dødfødsel eller at barnet dør i løpet av sitt første leveår, én til ti.

Jeg snur meg mot jenta. «Hva heter din mor?»

«Mamma.»

«Delfina», korrigerer mannen.

«Delfina.» Jeg setter meg ved siden av pasienten min og legger en hånd på skulderen hennes. «Delfina, mitt navn er Patience Murphy. Jeg er jordmor.» Jeg droppet mitt nye etternavn, Gordesky, etter Blair Mountain, og sier «jordmor» med reservasjoner etter tabben min i forbindelse med Katherines fødsel.

«Jeg vet at du er sliten og har hatt veer lenge, men kunne du ha rullet over på ryggen, er du snill, slik at jeg kan få undersøkt deg?» Etter pusten hennes å dømme er smertene milde og inntrer omtrent hvert femte minutt; de har ikke vært sterke siden jeg kom inn i rommet. Dette er ikke et godt tegn. Vi ønsker kraftige sammentrekninger for å få ut babyen, hvis livmoren er utslitt, lukker den seg ikke etterpå, og moren vil få blødninger.

Jeg snur meg mot mannen. «Vi trenger kokt vann. Få guttene til å hente en bøtte til meg fra brønnen. Send dem ut mens jeg prøver å finne ut hva som skjer. Datteren din kan bli. Det kan hende jeg trenger henne.»

«Kan du rulle over på ryggen neste gang du kjenner smerter?» spør jeg moren.

Jenta sier noe på italiensk, og moren hennes ruller langsomt rundt mens hun sleper med seg magen med begge hendene, så slipper hun den med et klask. Jeg noterer meg det størknede blodet på innsiden av lårene hennes når hun trekker opp serken.

Det første jeg gjør er å lytte etter spedbarnets hjerte med stetoskopet mitt. Jeg gjør det fryktsomt, redd for at det skal være snakk om nok en dødfødsel, men hører omsider et tikk-tikk-tikk høyt oppe på magen hennes, høyere enn jeg hadde forventet.

Ifølge Mrs. Kellys lommeur i gull, som jeg bærer akkurat slik hun gjorde, i et bånd om halsen, er spedbarnets hjerterytme regelmessig, omtrent 140 slag i minuttet, og jeg er takknemlig for at Delfinas hud fremdeles kjennes kjølig, ingen feber ennå.

Det neste jeg sjekker er om barnet ligger riktig. Jeg fører hendene over Delfinas mage og leter etter babyens hode. Til slutt mener jeg å ha funnet det, en hard kul omtrent på størrelse med et lite gresskar på høyre side, nesten ute av bekkenet. For høyt.

Det finnes et par mulige forklaringer: Denne moren har født mer enn fem barn, musklene i underlivet og magen er så slappe at selv en fullbåren baby kan flyte rundt der nede akkurat som den ønsker. Eller, og dette er potensielt mer alvorlig, noe blokkerer åpningen, en stor fibrøs svulst, eller enda verre, etterbyrden, lokalisert lavt i magen.

Det tryggeste man kan gjøre, er å dra til Liberty etter hjelp, men det er ikke noe alternativ. Vi har ikke noe transportmiddel, bortsett fra Thomas Proudfoots esler. Og selv om leirsjefen hadde kjørt oss, ville det ha tatt over en time å komme seg til det store sykehuset i Torrington på disse bratte, svingete landeveiene. I tillegg er det et spørsmål om penger. Det er åpenbart at Mr. Cabrini ikke har noen. Dr. Blum i Liberty har allerede fortalt meg at han bare har råd til å ta betalende pasienter, og gudene vet hva sykehuset i Torrington koster.

Jeg åpner vesken og finner de nye gummihanskene jeg ikke rakk å bruke da Katherine fødte. De er fremdeles rene, sterilisert med klor og rullet inn i brent avispapir. Den eneste måten å finne ut av hva som foregår på, er å foreta en innvendig undersøkelse, men det er risikabelt, og også ulovlig.

Vest-Virginias jordmorlover, som ble vedtatt i 1925, forbyr jordmødre å foreta innvendige undersøkelser. Det er dessuten «uttrykkelig forbudt å bistå fødselen på en kunstig måte, ved tvang eller maskinell hjelp, eller ved å forordne, anbefale, foreskrive eller benytte farlige eller giftige medisiner». De lokale medisinske selskapene vokter nidkjært over sin rett til å foreskrive og behandle. I tillegg krever loven at vi skal ha «god moralsk karakter». Jeg smiler for meg selv. Det utelukker meg.

Vel vitende om at jeg bryter loven, retter jeg på brillene og trekker på meg hanskene. Jeg er allerede ettersøkt for betraktelig verre forbrytelser. Hva kan de gjøre mot meg på grunn av en underlivsundersøkelse? Moren stirrer på meg med store øyne.

«Delfina, jeg trenger at du skiller beina for meg slik at jeg kan kjenne etter hva som hindrer babyen i å komme ut.» Mannen ser en annen vei og går ut på trappen, klar over at dette er kvinnenes domene. Han etterlater den hvithårete jenta som tolk, og hun kryper opp i sengen.

«Hva heter du?» spør jeg rakkerungen med det skitne ansiktet.

«Antonia.»

«Antonia, kan du si til mammaen din at hun skal løfte baken slik at jeg kan legge et rent underlag under henne, og be henne om å skille beina igjen, slik at jeg kan vaske henne og kjenne etter hvor babyens hode er? Si til henne at jeg skal være veldig forsiktig. Det kommer ikke til å gjøre vondt.»

Etter hvert som jenta forklarer dette på italiensk, gjør kvinnen det jeg ber henne om og skiller knærne. Jeg vasker henne nedentil med den nye brune såpen jeg fikk tak i hos Stenger da jeg kjøpte hanskene. Jeg heller også noe over fingrene mine. Hvis etterbyrden er festet for lavt og jeg stikker hull på den, kommer Delfina til å blø i hjel. Da kommer jeg til å miste både moren og babyen.

Det første jeg støter på er … ingenting. Ingen fot, ikke noe hode og ingen bak som stikker ut gjennom åpningen i livmorhalsen. Ingen livmorhals heller. Pasienten har full åpning. Forsiktig berører jeg den nedre delen av livmorveggen på jakt etter en hard bruskaktig utvekst, eller en myk og våt etterbyrd, men jeg finner ingenting. Dette er gode nyheter, men hva er det som hindrer babyen i å komme ut da?

Navlestrengen. Det kan være snakk om en kort streng surret stramt om barnets hals, en annen potensiell katastrofe. Hvis kvinnen presser på, vil strengen bli til en løkke som kveler babyen, eller enda verre, trekker etterbyrden bort fra livmoren. Jeg trekker ut fingrene og stirrer på veggen, der det henger et krusifiks av tre over sengen.

Det er lenge siden jeg ga opp kirken, og jeg er ikke engang religiøs på privaten. Jeg innrømmer det faktisk: Siden Lawrence, min første kjærlighet, omkom i den togulykken, og så mange år senere Ruben, min store kjærlighet og ektemann, ble drept under slaget ved Blair Mountain, har min tro på Gud spraket som et talglys og sluknet.

Og likevel kikker jeg nå bort på utskjæringen og spør i det stille Jesus og meg selv om hva jeg bør gjøre.

«Etter det jeg kan se, burde vi gjøre et forsøk», kommuniserer jeg taust med ham. «Hvis jeg ikke gjør noe, kommer babyen til slutt til å dø, og da kommer moren til å bli infisert og dø hun også. Hvis jeg gjør noe, har de en sjanse, babyen og moren kan overleve …»

Mannen på korset later til å nikke samtykkende.

«Antonia, hent faren din.»

Det har skyet over, og rommet er i ferd med å mørkne, men da Izzie vender tilbake med vannet og strekker seg etter en bryter over den hengende lyspæren, blir de avisdekkede veggene plutselig skarpt opplyst.

«Mr. Cabrini, det tryggeste vi kan gjøre er å bringe kona di til legen i Liberty eller det store sykehuset i Torrington, men jeg tror ikke det er mulig uten å sette Delfina og babyen i større fare. Jeg har undersøkt henne innvendig, og det finnes ingen hindring. Spedbarnet lever, men hodet ligger for høyt. Jeg tror vi kan få ut babyen på et par minutter hvis du kan hjelpe oss, og kanskje et par andre kvinner i leiren.»

Izzie rister på hodet. «Kvinnene vil ikke komme. Jeg har allerede spurt dem. De liker ikke degoser. De mener at vi stjeler ektemennenes jobber.»

Jeg rynker pannen. Da jeg jobbet sammen med organiserte arbeidere i Pittsburgh, trodde jeg at alle arbeidere holdt sammen, men jeg er naiv, det har folk sagt til meg før. Den gradvise økonomiske nedgangen har ført til at behovet for stål og til og med kull har minket, og fagforeningene har nesten gått i oppløsning. For å skjære ned på kostnadene har gruveeierne besluttet å hente inn billig arbeidskraft, immigranter nordfra og svarte sørfra. De lokale mennene frykter at de skal miste jobben, og kvinnene prøver å beskytte dem.

«Ok …» Jeg tenker meg om et øyeblikk. «Da må du og den eldste sønnen din hjelpe til. Si til ham at han ikke trenger å se.» Mannen kaster hendene opp i luften og spytter ut et par ord på italiensk. Det er åpenbart at han ikke liker dette. Jenta kommer med motargumenter på deres morsmål, og han slamrer med den hjemmelagde eikedøren.

Omsider kommer Mr. Cabrini og sønnen hans på omtrent ni nølende tilbake, og vi er klare. Mens han var borte, redde jeg opp sengen, støttet opp den kraftløse pasienten og fant frem oljen min, en sterilisert saks, en sterilisert hyssing til å knytte navlestrengen med, rene tepper og et fat med kokt vann.

«Mor.» Jeg snakker til kvinnen gjennom datteren hennes, og minner pasienten ved betegnelsen «mor» på hvorfor hun lider. «Babyens hode ligger for høyt, og navlestrengen kan ha lagt seg om halsen hans eller hennes, så vi har dårlig tid.» Jeg venter på oversettelsen.

«Barna dine vil hjelpe deg med å sette deg opp, og jeg vil at du skal trekke knærne tilbake og presse så hardt du kan. Press med alt du har. Mannen din vil legge hånden på magen din og hjelpe deg å føre hodet nedover.» Jeg tar Izzies hånd og viser ham hvordan han skal skyve babyens hode på innsiden av konas hud.

«Jeg kommer til å holde fingrene mine inni deg for å kjenne når barnet kommer. Hvis det følger med en navlestreng, skal jeg forsøke å dytte den til side.» Det lyder så komplisert, men Antonia bruker hendene til å illustrere og oversetter raskt. «Så snart hodet har nådd ned til bekkenet, må du sette deg på huk, men ikke la noe hindre deg i å presse, ikke la hodet gli tilbake.» Delfina nikker som tegn på at hun har forstått, og jeg ser på lyset i de mørkebrune øynene hennes at hun er full av tæl selv om hun er utmattet.

Når vi er klare, kikker jeg opp på Jesus og gjør korsets tegn slik jeg har sett Mrs. Kelly og de katolske kvinnene gjøre, og hele familien følger mitt eksempel. Så snart jeg kjenner Delfinas livmor hardne, nikker jeg, og så inntar vi våre posisjoner. Izzie legger hendene om fosterets hode, og den runde kulen begynner å gli nedover. Moren trekker beina tilbake og strekker seg fremover. Barna, Antonia med oppsperrede øyne og den eldre gutten med øynene klemt igjen, støtter moren fra baksiden.

Først kjenner jeg ikke noe – ingen navlestreng, ingen lemmer som stikker frem, men så kjenner jeg utkanten av noe hardt. «Ja!» roper jeg. «Det er hodet. Det kommer!» Det jeg mangler av ekspertise, tar jeg igjen i entusiasme. Her kommer mine to år på scenen inn i bildet.

Delfina trekker pusten dypt og strekker seg nedover igjen. Vi venter ikke på neste ri; jeg frykter at hodet skal gli tilbake om vi stopper. Barna dytter moren opp, litt høyere for hver gang, og Izzie, med en snill manns visdom, holder hodet støtt. Han vet at han ikke kan dytte dette barnet ut, selv om han helt sikkert kunne ha tenkt seg det. Hver gang moren anstrenger seg, kan jeg kjenne skallen sige litt lenger ned helt til den fyller den slappe livmorhalsen og så beveger seg gjennom. Jeg kunne ha sjekket babyens hjerterytme, men det ville ta tid, og dessuten, hva hadde jeg gjort om hjerterytmen dabbet av? Nei! Vi fortsetter.

«Babyen er på vei!» roper jeg.

Izzie brøler noe på italiensk som jeg tror må bety «Press!».

«Ok, nå gjelder det! Barn, hjelp moren deres å sette seg ned på huk.» Jeg setter meg ned for å vise dem. «Izzie, du holder babyens hode lavt, ikke la det gli tilbake.»

Kvinnen anstrenger seg ordentlig nå. Trangen er spontan, og hele hodet dukker frem. Jeg strekker ut hånden og dypper den hanskekledde fingeren i olje for å motvirke revner, og gnir den rundt kvinnens åpning. Vanligvis ville jeg ha roet ting ned på dette punktet, men en revne i fødselskanalen er min minste bekymring nå.

«Ji, ji, ji!» bjeffer Delfina. Jeg kan ikke italiensk, men det er ingen tvil om hva hun mener. Åpningen hennes brenner som ild.

Så er hodet ute … stillhet. Alle stirrer, til og med gutten. Det finnes ikke noe rarere enn synet av en kvinne med et babyhode stikkende ut, et liv som løsriver seg fra et annet.

Jeg lener meg enda lenger ned, kjenner etter strengen om halsen, men til min overraskelse kjenner jeg ikke noen. Den nyfødte trekker allerede ansiktet sammen, et godt tegn. Jeg vasker munnen med en ren ende av teppet. «Et siste press nå!» Babyen spinner tre ganger idet en streng på en knapp meter surres av brystet hans og en liten gutt faller ned i fanget på meg.

Nå ler vi alle sammen. Ler og gråter. Språk betyr ingenting når det dreier seg om sann glede. Øynene mine møter Izzies, og jeg ser hvor inderlig han elsker sin kone og en ny baby og disse skitne barna. Delfinas hode faller tilbake i armene hans.

Jesus være lovet, ordene kommer bare til meg da jeg kikker opp på krusifikset.

30. oktober 1929. Nymåne over fjellet.

Levende født guttebaby, 2835 gram. Navn: Enzo Cabrini. Syvende eller åttende barn av Izzie og Delfina Cabrini. Leie: på tvers, med navlestrengen tre ganger rundt livet. Fødsel varte i to dager. Presset fem minutter mens faren holdt fosterets hode nede. Ingen revner. Blodtap 2,5 dl. Mrs. Cabrini la babyen rett til brystet. Også til stede: to små barn som hjalp moren å knele. Ingen betaling denne gangen heller. Kvinnene i leiren ville ikke hjelpe oss.