Originaltittel: The Queen of The Tearling

© Erika Johansen

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Lisa Vesterås

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-717-8

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Christian og Katie

Bok 1

KAPITTEL 1

Den tiende hesten

Dronning Glynn – Kelsea Raleigh Glynn, Tearlings

syvende dronning. Også kjent som Den merkede

dronningen. Oppfostret av Carlin og Bartholomew

(Barty den gode) Glynn. Mor: Dronning Elyssa Raleigh.

Far: ukjent. Se appendiks XI.

TEARLINGS TIDLIGE HISTORIE, BERETTET AV MERWINIAN.

Kelsea Glynn satt helt stille og så på troppen som nærmet seg hjemmet hennes. Mennene red som et militært kompani med utkikkere i hvert hjørne. Alle var kledd i de karakteristiske grå kappene til Tearlings kongelige voktere. Kappene flagret i vinden og avslørte de kostbare våpnene: sverd og korte kniver av Mortmesne-stål. En av dem hadde til og med en stridsklubbe, det spisse, taggete hodet stakk opp fra saltasken hans. De dystre ansiktene deres gjorde én ting veldig klart: De ville ikke være her.

Kelsea satt oppe i et tre ti meter unna hytta, kappekledd og med hetten trukket over hodet. Hun var kledd i mørkegrønt fra topp til tå. En safir dinglet fra et sølvkjede rundt halsen hennes. Stenen hadde en irriterende tendens til å smette ut av blusen sekundet etter at hun hadde puttet den tilbake på plass, noe som føltes passende, for i dag var safiren årsaken til alle hennes problemer.

Ni menn, ti hester.

Soldatene hadde kommet frem til skråningen foran hytta og steg av hestene. Da de trakk ned hettene, så Kelsea at de var mye eldre enn henne. De var nok i tredve- og førtiårene – hardbarkede menn som bar preg av å ha vært i strid. Soldaten med stridsklubba mumlet noe, og alle grep automatisk etter sverdene sine.

«La oss få dette unnagjort.» Det var en høy, slank mann som snakket, med en autoritær tone som gjorde det klart at han var lederen. Han tok et skritt frem og banket tre ganger på døren. Den ble åpnet med én gang, som om Barty hadde stått der og ventet hele tiden. Selv om hun satt langt unna, så Kelsea at det runde ansiktet hans var herjet og øynene rødkantede. Han hadde sendt Kelsea ut i skogen i dag tidlig for at hun ikke skulle se ham sørge. Kelsea hadde protestert, men han hadde ignorert innsigelsene hennes og dyttet henne ut. «Gå og si farvel til skogen, jente. Det blir lenge til de lar deg få gå rundt på egen hånd igjen.»

Kelsea hadde gått ut og tilbrakt formiddagen med å streife rundt i skogen. Hun klatret over falne trær og stanset for å lytte til stillheten, den perfekte stillheten som var en slående kontrast til det yrende livet som fantes der inne. Hun hadde til og med fanget en kanin for å ha noe å gjøre, men slapp den løs. Barty og Carlin trengte ikke kjøtt, og hun hadde aldri likt å drepe for fornøyelsens skyld. Mens hun sto og så etter kaninen som forsvant inn i skogene hvor hun hadde vokst opp, smakte hun på ordet igjen, selv om det føltes som støv i munnen: Dronning. Et illevarslende ord som bar bud om en dyster fremtid.

«Barty», hilste lederen for troppen. «Lenge siden.»

Barty mumlet noe uforståelig.

«Vi har kommet for å hente jenta.»

Barty nikket. Han stakk to fingre i munnen og plystret hardt og skingrende. Kelsea hoppet lydløst ned fra treet og gikk mot hytta. Hjertet hamret hardt i brystet. Hun kunne forsvare seg mot én mann med kniv, det hadde Barty lært henne. Men den tungt bevæpnede troppen skremte henne. Hun kjente øynene deres på kroppen, hvordan de målte henne med blikket. Hun så absolutt ikke ut som en dronning, det var hun så altfor klar over.

Lederen, en mann med arr på haken og et hardt ansikt, bukket dypt for henne. «Deres Høyhet. Jeg heter Carroll, kaptein for den tidligere dronningens voktere.»

Like etter bukket alle de andre også. Soldaten med stridsklubba bøyde hodet så vidt, et nesten usynlig nikk.

«Vi må få se arret», mumlet en av soldatene. Ansiktet hans var nesten skjult bak et digert, rødt skjegg. «Og halskjedet.»

«Tror du at jeg ville finne på å svindle kongeriket?» hveste Barty.

«Hun ligner ikke på moren sin», svarte mannen.

Kelsea rødmet. Ifølge Carlin hadde dronning Elyssa vært en klassisk Tearling-skjønnhet: høyreist, blond og vever. Kelsea var også høy, men hun var mørkere enn moren, og ansiktet hennes kunne i beste fall kalles alminnelig. Hun var heller ikke majestetisk i noen som helst betydning av ordet – hun var veltrent, men hun hadde også god appetitt.

«Hun har morens øyne», bemerket en av vokterne.

«Jeg vil gjerne se halskjedet og arret likevel», svarte lederen, og den rødhårede mannen nikket.

«Vis dem det, Kel.»

Kelsea løftet safiren frem fra blusen og holdt den opp mot lyset. Hun hadde hatt halskjedet så lenge hun kunne huske, og akkurat nå hadde hun mest lyst til å rive det av seg og gi det til dem. Men Barty og Carlin hadde forklart henne at de ikke ville la henne gjøre det. Hun var Tearlings kronprinsesse, og dette var hennes nittende fødselsdag. Tearlings kongelige var blitt kronet i den alderen helt siden Jonathan Tears tid. Dronningens garde ville slepe henne med seg til Borgen, med makt om nødvendig, og plassere henne på tronen. Og der ville hun bli sittende, svøpt i fløyel og silke, til hun ble myrdet.

Lederen nikket mot halskjedet, og Kelsea dro opp det venstre ermet på kappen. Et arr formet som et knivblad strakte seg fra håndleddet opp til albuen. Et par av mennene mumlet, og først nå løsnet de grepet rundt våpnene.

«Da er det i orden», sa Carroll bryskt. «Vi drar nå.»

«Vent litt.» Carlin kom til syne i døråpningen. Hun dyttet Barty forsiktig til side – med håndleddene, ikke med fingrene, noe som betydde at gikten var ekstra ille i dag. Hun så like elegant ut som alltid, med det hvite håret i en knute i nakken. Kelsea ble overrasket da hun så at Carlin også var blank i øynene. Carlin gråt nesten aldri; hun viste sjelden følelser i det hele tatt.

Flere av vokterne rettet seg opp i ryggen da de fikk se Carlin. Et par av dem tok til og med et skritt tilbake. En av dem var mannen med stridsklubba. Kelsea hadde alltid syntes at Carlin så majestetisk ut, men likevel overrasket det henne at disse bevæpnede mennene følte seg truet av en gammel kvinne.

Takk Gud, da er ikke jeg den eneste.

«Bevis hvem dere er!» sa Carlin. «Hvordan vet vi at dere kommer fra Borgen?»

«Hvem andre ville klart å finne henne?» spurte Carroll.

«Mordere.»

Flere av soldatene lo rått. Men soldaten med stridsklubba tok et skritt frem og fiklet med noe under kappen.

Carlin stirret på ham. «Jeg kjenner deg.»

«Jeg har med dronningens instruksjoner», sa han og rakte frem en tykk konvolutt som var gulnet av elde.

«Det er nok ikke mange som er i stand til å glemme deg, Lazarus», svarte Carlin med forakt i stemmen. Hun brettet raskt ut papiret, selv om det må ha vært vanskelig for de giktbrudne hendene hennes, og leste. Kelsea stirret fascinert på brevet. Moren hadde vært død så lenge, men her var det noe hun hadde skrevet, noe hun faktisk hadde berørt.

Carlin virket fornøyd. Hun rakte arket tilbake til vokteren. «Kelsea må hente sakene sine.»

«Bare et par minutter, Deres Høyhet. Vi må dra.» Carroll hadde snudd seg mot Kelsea. Han bukket igjen, og hun så at han allerede hadde vendt all oppmerksomhet mot henne istedenfor Carlin. Carlin hadde også lagt merke til denne forandringen; ansiktet hennes var hardt som stein. Kelsea hadde ofte ønsket at Carlin skulle bli sint fremfor å trekke seg inn i seg selv og bli kald og fjern. Carlins taushet var skremmende.

Kelsea gikk rundt hestene og inn i hytta. Klærne hennes var allerede pakket ned i saltasker, men hun gikk ikke bort til dem. Isteden ble hun stående i døråpningen til Carlins bibliotek. Veggene var dekket av bøker. Barty hadde bygget hyllene selv, av Tearling-eik. Han ga dem til Carlin i julegave da Kelsea var fire år. Hun hadde vage minner fra da hun var så liten, men denne dagen husket hun klart og tydelig: Hun hadde hjulpet Carlin med å sette bøkene på plass og grått litt da hun ikke fikk lov til å organisere dem etter farge. Det var mange år siden nå, men Kelsea elsket fremdeles bøkene, elsket å se dem side ved side, hvordan hver eneste bok hadde sin egen faste plass.

Men biblioteket hadde også vært klasserom, og minnene derfra var ikke like gode. Grunnleggende matematikk, grammatikk, geografi, og senere språkene til nabolandene. Å lære alle de rare dialektene var vanskelig i begynnelsen, så gikk det stadig lettere og raskere, helt til Kelsea og Carlin lekende lett kunne skifte fra språk til språk: Fra mortsk til cadaresisk, og tilbake igjen til det enklere tearsk uten å miste så mye som en stavelse. Men først og fremst lærte hun historie: menneskenes historie, helt tilbake til før Krysningen. Carlin sa ofte at historie var alt, for det lå i menneskets natur å gjenta de samme feilene om og om igjen. Hun så alltid hardt på Kelsea når hun sa det og rynket de hvite øyenbrynene, som om hun gjorde seg klar til å irettesette henne. Carlin var rettferdig, men hun var også streng. Hvis Kelsea hadde gjort alle leksene før middag, fikk hun lov til å velge en bok og sitte oppe og lese helt til hun var ferdig. Kelsea likte best fortellinger, fortellinger om ting som aldri hadde skjedd, fortellinger som tok henne med langt vekk fra hyttas monotone tilværelse. En natt satt hun oppe til soloppgang og leste en lang roman, og da hadde hun fått lov til å slippe pliktene og sove nesten hele neste dag. Men det hendte også at Kelsea ble så lei av all undervisningen at hun satte seg fullstendig på bakbeina og nektet. Og da ble det ingen fortellinger, ikke noe bibliotek, bare husarbeid, ensomhet og Carlins harde, bebreidende ansikt. Det endte alltid med at Kelsea gikk tilbake til undervisningen.

Barty lukket døren og kom bort til henne med haltende skritt. Han hadde vært i dronningens garde for en mannsalder siden, helt til han ble halt etter å ha fått et sverd i kneet. Han la en fast hånd på skulderen hennes. «Du kan ikke utsette det lenger, Kel.»

Kelsea snudde seg og så at Carlin hadde vendt seg bort og stirret ut av vinduet. Foran hytta sto soldatene. De virket nervøse, og kastet stjålne blikk mot skogen.

De er vant til avsperrede områder, tenkte Kelsea. Åpne plasser skremmer dem. Hva dette innebar, hva slags liv det bar bud om for henne i Borgen, overveldet henne fullstendig, akkurat idet hun trodde at hun var ferdig med å gråte.

«Dette er farlige tider, Kelsea.» Carlin snakket til vinduet, og stemmen var fraværende. «Vokt deg for regenten, selv om han er onkelen din. Han har ønsket seg tronen helt fra han lå i sin mors liv. Men din mors voktere er bra menn. Du er trygg sammen med dem.»

«De liker meg ikke, Carlin», glapp det ut av Kelsea. «Du sa at det ville være en ære for dem å eskortere meg. Men de vil ikke være her.»

Carlin og Barty vekslet blikk, og Kelsea så et glimt av mange gamle diskusjoner i det blikket. De var et umake par: Carlin nærmet seg sytti, og var over ti år eldre enn Barty. Det var ikke vanskelig å se at hun en gang hadde vært en stor skjønnhet, men nå hadde skjønnheten hardnet. Barty var ingen skjønnhet – han var lavere og rundere enn Carlin, men han hadde et åpent og vennlig ansikt, og et muntert blikk under de buskete, grå øyenbrynene. Barty brydde seg ikke om bøker i det hele tatt, og Kelsea hadde ofte lurt på hva han og Carlin snakket om når hun ikke var til stede. Kanskje ingenting – kanskje Kelsea var det eneste de hadde til felles, det eneste som holdt dem sammen. Hvis det stemte – hvordan skulle det gå med dem nå?

Det var Carlin som omsider svarte: «Vi lovet moren din at vi ikke skulle fortelle deg om hennes svakheter, Kelsea, og det løftet har vi holdt. Men Borgen kommer nok ikke til å bli som du tror. Barty og jeg har gitt deg solide verktøy – det var vår oppgave. Men når du sitter på tronen, må du selv ta de vanskelige avgjørelsene.»

Barty snøftet misbilligende og haltet bort for å bære ut Kelseas saltasker. Carlin sendte ham et strengt blikk, som han ignorerte, så hun snudde seg mot Kelsea med rynket panne. Kelsea så ned, og kjente at det knytte seg i magen. En gang for lenge siden, da de var ute i skogen og Barty lærte henne om rød mose, hadde han plutselig og helt ut av det blå sagt: «Hvis det hadde vært opp til meg, Kel, hadde jeg brutt løftet og fortalt deg alt du trenger å vite.»

«Hvorfor er det ikke opp til deg?»

Barty hadde stirret hjelpeløst ned på mosen han holdt i hendene, og plutselig forsto Kelsea. Ingenting i hytta var opp til Barty: Det var Carlin som bestemte. Carlin var smartere. Carlin var fysisk sterk. Barty var nummer to. Carlin var ikke ondsinnet, men Kelsea hadde vært vitne til jernviljen hennes ofte nok til at hun forsto Bartys bitterhet, og av og til føltes det nesten som om den var hennes egen. Men det var Carlin som bestemte. Kelsea hadde store hull i historiekunnskapene, og det var mye hun ikke visste om morens regjeringstid. Carlin og Barty hadde holdt henne unna landsbyen og alle svarene hun kunne fått der – hun hadde vært fullstendig avskåret fra omverdenen gjennom hele barndommen. Men mer enn én gang hadde hun hørt Barty og Carlin snakke sammen om kveldene, lenge etter at de trodde Kelsea hadde sovnet, og nå forsto hun i hvert fall deler av mysteriet. Regentens hær hadde streifet rundt i landet i årevis og lett etter ei jente med et halskjede og et arr. Lett etter Kelsea.

«Det ligger en gave til deg i saltasken», fortsatte Carlin.

«Hva slags gave?»

«En gave som du skal åpne etter at du har reist herfra.»

Et øyeblikk kjente Kelsea at raseriet steg i henne igjen. Carlin skulle alltid holde ting hemmelig! Men like etter skammet hun seg. Barty og Carlin sørget ikke bare over Kelsea, men over hjemmet sitt. Regentens voktere hadde sikkert fulgt etter Dronningens garde gjennom hele Tearling. Barty og Carlin kunne ikke bli her – like etter at Kelsea hadde reist, måtte de også dra, til Petaluma, en landsby like ved grensen til Cadare, hvor Barty hadde vokst opp. Barty kom til å bli fullstendig fortapt uten skogen sin, men for ham fantes det andre skoger. Carlin ofret mer: biblioteket sitt. Alle disse bøkene hun hadde samlet gjennom et helt liv, bøker nybyggerne hadde med seg i Krysningen og som deretter var blitt tatt vare på gjennom århundrer. Hun kunne ikke ta dem med seg – en vogn ville vekke for mye oppsikt. Alle disse bøkene som bare forsvant.

Kelsea løftet opp sekken og tok den på seg. Hun stirret ut av vinduet på den tiende hesten. «Det er så mye jeg ikke vet.»

«Du vet det du trenger å vite», svarte Barty. «Har du kniven din?»

«Ja.»

«Du må alltid ha den på deg. Og vær forsiktig med hva du spiser, og hvor det kommer fra.»

Kelsea omfavnet ham. Selv om Barty var rund og omfangsrik, skalv han av utmattelse, og det gikk plutselig opp for Kelsea hvor utslitt han var: Hvor mye energi han hadde brukt på henne, energi han egentlig skulle ha brukt på å bli gammel. De digre armene klemte henne, så tok han et skritt tilbake og satte de blå øynene i henne. «Du har aldri drept noen, Kel, og det er vel og bra, men fra nå av er du fritt vilt, forstår du? Du må oppføre deg deretter.»

Kelsea forventet at Carlin skulle motsi ham – Carlin som pleide å si at det bare var idioter som tydde til vold. Men Carlin nikket. «Jeg har oppdratt deg til å bli en tenkende dronning, Kelsea, og det kommer du til å bli. Men du går inn i en tid da overlevelse er viktigere enn alt annet. Disse mennene har sverget på at de vil føre deg trygt frem til Borgen. Etter det kan det godt hende at det Barty har lært deg, vil komme mer til nytte enn mine leksjoner.»

Carlin kom bort og la en kjærlig hånd på ryggen til Kelsea. Kelsea skvatt til. Carlin tok nesten aldri på noen. Det var sjelden hun ga noe mer enn et klapp på skulderen, og selv det var like uvanlig som regn i ørkenen. «Men du kan ikke bare stole på våpenmakt, Kelsea. Du har alltid hatt fornuften i behold – sørg for at du ikke mister den underveis. Det kan lett skje idet man løfter sverdet.»

Det dundret hardt på døren.

«Deres Høyhet?» ropte Carroll. «Det mørkner.»

Barty og Carlin tok et skritt tilbake, og Barty løftet opp den siste sekken. Begge så plutselig veldig gamle ut. Kelsea hadde ikke lyst til å forlate dem her, disse to som hadde oppdratt henne og lært henne alt hun kunne. Den irrasjonelle delen av henne vurderte et øyeblikk å slippe all bagasjen og bare løpe ut bakdøren – en fristende fantasi som varte i to sekunder, før den forsvant.

«Når er det trygt å sende dere en beskjed?» spurte hun. «Hvor lenge må dere holde dere skjult?»

Barty og Carlin så på hverandre, et raskt, stjålent blikk. Det var Barty som svarte etter en stund. «Det blir en stund til, Kel. Du skjønner at –»

«Du kommer til å ha andre ting å bekymre deg for», avbrøt Carlin. «For folket ditt, for å ordne opp i landet ditt. Det kan bli lenge til vi møtes igjen.»

«Carlin –»

«Det er på tide å dra. »

Vokterne hadde steget opp på hestene igjen. De stirret på henne idet hun kom ut av hytta – et par av dem med åpenlys forakt. Soldaten med stridsklubba, Lazarus, ville ikke engang møte blikket hennes. Kelsea begynte å feste saltaskene på hesten, ei skimlet hoppe som virket roligere enn hingsten til Barty.

«Jeg går ut fra at De kan ri, Deres Høyhet», spurte soldaten som holdt tøylene. Han uttalte ordet ’Høyhet’ som om det var en sykdom, og Kelsea nappet til seg tøylene. «Ja, jeg kan ri.»

Hun flyttet tøylene fra den ene hånden til den andre mens hun tok på seg den grønne vinterkappen og kneppet den igjen helt opp i halsen. Så steg hun opp på hesten og kikket ned på Barty. Hun prøvde å riste av seg en ekkel følelse av at alt var over. Han var blitt gammel før tiden, men det var ingen grunn til at han ikke skulle leve i mange år til. Ifølge Barty hadde dronningen av Mortmesnes sannsigerske forutsett at Kelsea ikke kom til å leve til hun ble nitten, men her var hun likevel.

Hun smilte til ham, og håpet at smilet fremsto som modig. «Jeg sender bud etter dere snart.»

Han nikket. Smilet hans var muntert og anstrengt. Carlin var blitt så blek at Kelsea var redd for at hun skulle besvime, men plutselig gikk hun bort til Kelsea og rakte frem hånden. Denne gesten var så uventet at Kelsea ble sittende og stirre på hånden hennes før hun innså at det var meningen at hun skulle ta den. I løpet av alle disse årene hadde Carlin aldri tatt henne i hånden.

«Med tiden kommer du til å forstå», sa Carlin og klemte hånden hennes hardt. «Du kommer til å forstå hvorfor alt dette var nødvendig. Vokt deg for fortiden, Kelsea. Vær en forvalter. Se fremover.»

Selv ikke nå ville Carlin gi henne klar tale. Kelsea hadde alltid visst at hun skuffet Carlin med sitt uregjerlige temperament, og at Carlin mente at hun tok for lett på det enorme ansvaret som hvilte på skuldrene hennes. Kelsea dro til seg hånden. Hun kikket bort på Barty, og da forsvant all irritasjon. Han gråt åpenlyst nå, tårene rant nedover kinnene hans. Kelsea kjente tårene presse på, men hun grep tøylene og snudde hesten mot Carroll. «Vi kan dra nå, kaptein.»

«Som De vil, lady.»

Han smekket med tøylene og geleidet hesten nedover stien. «Ri i drageformasjon rundt dronningen», ropte han over skulderen. «Vi rir til solen går ned.»

Dronning. Der var det ordet igjen. Kelsea prøvde å tenke på seg selv som dronning, men det gikk rett og slett ikke. Hun holdt tritt med soldatene, fast bestemt på å ikke se seg tilbake. Hun snudde seg bare én gang, like før de rundet åskammen, og så at Carlin og Barty sto i døråpningen og stirret etter henne. De lignet et gammelt skogvokterpar i et eventyr. Så ble de skjult bak trærne.

Hoppa til Kelsea var sterk og smidig, og beveget seg med letthet gjennom det ujevne terrenget. Hingsten til Barty hadde alltid strevd i skogen – Barty sa at det var fordi den var aristokrat, og alt annet enn rette veier var under dens verdighet. Men selv med hingsten til Barty hadde Kelsea aldri ridd lenger enn noen kilometer unna hytta. Det hadde Carlin bestemt. Hver gang Kelsea snakket lengselsfullt om alt som fantes der ute, hadde Carlin gjentatt hvor viktig det var at hun holdt seg skjult, hvilket ansvar Kelsea hadde som Tearlings kronprinsesse. Carlin hadde ingen tålmodighet med Kelseas frykt for å mislykkes. Carlin ville ikke høre et eneste ord om tvil. Kelseas oppgave var å lære, å være fornøyd uten andre barn å leke med, uten andre mennesker, uten den store verden.

En gang, da Kelsea var tretten år, hadde hun ridd hingsten til Barty i skogen som vanlig, og gått seg vill. Hun kjente ikke igjen trærne, eller de to elvene hun red forbi. Hun endte opp med å ri rundt i ring, og det var like før hun ga opp og begynte å gråte da hun plutselig så at det steg røyk opp fra en pipe et stykke unna.

Da hun kom nærmere, så hun at det var ei hytte. Den var mer fattigslig enn hytta til Barty og Carlin, og den var av tre istedenfor stein. Foran hytta lekte to gutter som var et par år yngre enn henne. De lekesloss med tresverd, og hun ble stående lenge og se på dem. En tanke slo henne, noe hun aldri hadde tenkt på før: Disse guttene hadde en barndom som var fundamentalt forskjellig fra hennes. Frem til nå hadde hun av en eller annen grunn tenkt at alle barn levde på samme måte. Guttene hadde fillete klær, men skjortene var kortermede og så komfortable ut. Kelsea fikk bare lov til å bruke skjorter med høy krage og lange ermer, for at forbipasserende ikke skulle se armen hennes, eller halskjedet som hun aldri fikk ta av seg. Hun hørte på de to guttene mens de lekte og oppdaget at de knapt kunne snakke skikkelig tearsk – de hadde ikke blitt drillet i korrekt grammatikk. Det var midt på dagen, men de var ikke på skolen.

«Du Mort, Emmet! Jeg Tear!» erklærte den eldste gutten stolt.

«Jeg ikke Mort! Mort er liten!» ropte den yngre broren. «Mamma sier at du skal la meg få være Tear innimellom!»

«Greit. Du Tear, men jeg bruke magi!»

Etter å ha sett på de to guttene en stund, oppdaget Kelsea hva som var den store forskjellen: Disse barna hadde hverandre. Hun var bare femten meter unna, men fellesskapet mellom de to guttene fikk henne til å føle seg like langt unna som månen. Og avstanden ble bare forsterket da moren – en rund dame som manglet Carlins majestetiske eleganse – kom ut for å hente dem inn til middag.

«Emmet! Martin! Kom inn og vask dere!»

«Nei!» ropte den yngste. «Vi er ikke ferdige.»

Moren plukket opp en pinne og kastet seg inn i leken. Hun lot som om hun sloss mot begge to mens guttene hylte og lo. Til slutt løftet hun dem opp og holdt dem tett inntil seg, som i en eneste lang klem, mens de gikk inn. Det hadde begynt å skumre, og Kelsea visste at hun burde prøve å finne veien hjem, men hun klarte ikke å rive seg løs. Carlin viste aldri at hun var glad i noen, ikke engang Barty, og det meste Kelsea kunne håpe på, var et smil. Hun var arving til Tearlings trone, og Carlin hadde fortalt mange ganger hvilken stor og viktig ære det var. Men mens hun red hjemover, klarte ikke Kelsea å riste av seg følelsen av at disse to guttene hadde så mye mer enn henne.

Da hun endelig kom hjem, var det langt over middagstid. Både Barty og Carlin var bekymret – Barty kjeftet en del, men Kelsea merket at han egentlig var mest lettet, og han ga henne en klem før han sendte henne opp på rommet. Carlin hadde bare stirret på henne og sagt at hun ikke fikk bruke biblioteket på en uke. Den kvelden lå Kelsea i sengen, overmannet av en følelse av at hun var blitt grundig lurt. Frem til nå hadde Kelsea tenkt på Carlin som sin fostermor, om enn ikke en ordentlig mor. Men nå forsto hun at hun ikke hadde noen mor i det hele tatt – bare en iskald kvinne som stilte krav og tok fra henne ting.

To dager senere brøt Kelsea reglene igjen, med vilje denne gangen, i et forsøk på å finne igjen hytta i skogen. Men da hun hadde kommet halvveis, ga hun opp og snudde. Det ga henne ingen glede å være ulydig, snarere tvert imot – det skremte henne. Det var som om hun hele tiden kjente blikket til Carlin i nakken. Kelsea hadde aldri ridd utenfor grensen igjen, så hun hadde aldri sett den store, vide verden. Alt hun visste, hadde hun fra skogen rundt hytta, og hun hadde kjent den som sin egen bukselomme fra hun var ti år. Nå, mens soldatene red inn i de dype skogene, betraktet hun et landskap hun aldri hadde sett før, og måtte smile for seg selv.

De red sørover gjennom den tetteste delen av Reddickskogen, som strakte seg flere mil langs den nordvestlige delen av landet. Det var Tearling-eik overalt rundt dem. Noen av trærne var femten–tjue meter høye, og trekronene dannet et grønt tak over dem. Det var noen lavere busker også, som Kelsea ikke hadde sett før. Greinene så ut som kryperot, som man kunne lage grøtomslag av, og som hjalp mot allergi. Men disse bladene var lengre og snodde seg langs bakken. De hadde en rødlig farge, som tydet på at den var giftig. Kelsea prøvde å styre hoppa utenom det tette bladverket, men noen steder gikk det rett og slett ikke – buskene sto stadig tettere jo lenger ned i dalen de kom. De var langt unna stien nå, men mens de red over et gyllent teppe av visne eikeblader som knaste under hovene, føltes det som om hele verden kunne høre dem.

Soldatene red i diamantformasjon rundt henne og holdt samme avstand hele tiden til tross for det skiftende terrenget. Lazarus, soldaten med stridsklubba, red like bak henne, ute av syne. Til høyre for henne red den mistenksomme soldaten med det røde skjegget. Kelsea betraktet ham mens de red. Rødt hår var et recessivt gen, og i løpet av de tre hundre årene siden Krysningen hadde det sakte, men sikkert forsvunnet. Carlin hadde fortalt at mange, både kvinner og menn, farget håret rødt, siden det var et så sjeldent trekk. Men etter å ha kikket stjålent bort på soldaten i nesten en time, var Kelsea sikker på at det røde håret hans var ekte. Det fantes ikke så god kunstig hårfarge. Mannen hadde et lite gullkors rundt halsen som glitret mens han red, noe som ga henne enda en grunn til å være mistenksom. Krusifikset var symbolet på Guds kirke, og Carlin hadde sagt mange ganger at Kirken og prestene ikke var til å stole på.

Bak den rødhårede soldaten red en lyshåret mann som var så vakker at Kelsea måtte kikke på ham flere ganger, selv om han var altfor gammel for henne, godt over førti. Han lignet englene i Carlins kunstbøker fra før Krysningen. Men han så sliten ut. Han hadde mørke ringer under øynene som antydet at han ikke hadde sovet på lenge. Av en eller annen grunn gjorde det ham bare enda kjekkere. Han vendte seg mot henne og oppdaget at hun stirret på ham, og Kelsea snudde lynkjapt hodet forover igjen og kjente at hun ble rød i kinnene.

Til venstre for henne red en høy soldat med mørkt hår og brede skuldre. Han så ut som den typen mann man ville ha sendt dersom man ville true noen. Foran ham red en mye lavere og spinklere mann med lysebrunt hår. Kelsea betraktet ham nøye, for han så ut til å være nærmere henne i alder, kanskje til og med under tredve. Hun prøvde å få med seg hva han het, men de snakket lavt for at hun ikke skulle høre.

Lederen, Carroll, red forrest. Det eneste hun så av ham var den grå kappen. Av og til ropte han ut en ordre, og da skiftet hele troppen retning samtidig. Han red selvsikkert og stødig, og Kelsea tvilte ikke på at han kom til å føre henne trygt frem. Evnen til å lede var sikkert en grunnleggende egenskap hos en kaptein: Carroll var en sånn mann hun trengte for å overleve. Men hvordan skulle hun klare å vinne lojaliteten til disse mennene? De syntes sikkert at hun var svak. Kanskje de syntes at alle kvinner var svake.

En hauk skrek over dem, og Kelsea dro hetten ned over pannen. Hauker var vakre vesener og de smakte godt, men Barty hadde fortalt at i Mortmesne, og til og med på grensen til Tearling, ble hauker trent opp til å drepe mennesker. Han nevnte det en gang i forbifarten, nærmest som en kuriositet, men Kelsea hadde aldri glemt det.

«Sørover, gutter!» ropte Carroll, og troppen endret retning igjen. Solen var på vei ned i horisonten, og vinden ble stadig kjøligere etter hvert som natten senket seg. Kelsea håpet at de skulle stoppe snart, men hun ville heller fryse fast i salen enn å klage. Lojalitet begynte alltid med respekt.

«Ingen har sittet lenge på tronen uten å ha folkets respekt», hadde Carlin sagt utallige ganger. «Regenter som prøver å kontrollere et uvillig folk, styrer egentlig ingen ting, og ender som regel opp med hodet på en stake.»

Bartys råd hadde vært enda tydeligere: «Enten så vinner du folkets tillit, eller så mister du tronen.»

Det var kloke ord, og nå forsto Kelsea dem bedre enn noen gang før. Men hun ante ikke hva hun skulle gjøre. Hvordan i all verden skulle hun ha kommandoen over noen?

Jeg er nitten år. Jeg kan ikke være redd lenger nå.

Men hun var redd.

Hun grep hardere rundt tøylene og ønsket at hun hadde husket ridehanskene, men hun hadde vært så ivrig etter å komme seg vekk fra den ubehagelige stemningen i hytta. Nå var fingertuppene numne og håndflatene var røde og såre etter tøylene. Hun prøvde å dra ermene ned over hendene og red videre.

En time senere beordret Carroll dem til å stoppe. De befant seg i en liten lysning omgitt av eiketrær, og underskogen besto av et tett lag med kryperot og den mystiske planten med de røde bladene. Kelsea lurte på om soldatene visste hva det var. Alle tropper hadde minst én sanitetssoldat, og de visste alt om planter. Barty hadde vært sanitetssoldat selv en gang, og selv om det ikke var meningen at han skulle lære Kelsea om botanikk, så hadde hun merket at enhver leksjon fikk et kjærkomment avbrudd hvis de fant en interessant plante.

Vokterne stilte seg rundt Kelsea og ventet mens Carroll snudde og red tilbake. Han red bort til henne, og betraktet det røde ansiktet hennes og hvor hardt hun holdt i tøylene. «Vi kan slå leir her i natt, hvis De vil, Deres Høyhet. Vi har ridd raskt.»

Kelsea slapp tøylene og dro hetten tilbake. Hun prøvde så godt hun kunne ikke å hakke tenner. Stemmen var hes og ustø da hun svarte: «Jeg stoler på deg, kaptein. Vi rir så langt som du mener er nødvendig.»

Carroll så på henne et øyeblikk og snudde seg mot den lille lysningen. «Det er bra her, lady. Vi må uansett opp tidlig, og vi har vært lenge på veien nå.»

Mennene steg av hestene. Kelsea, som ikke var vant til å ri så langt, hoppet klønete ned fra hesten. Hun var stiv i kroppen, snublet og holdt på å miste fotfestet.

«Pen, sett opp teltet. Elston og Kibb, dere henter ved. Resten av dere sørger for forsvarsverk. Mhurn, gå og skaff oss noe. Lazarus – dronningens hest.»

«Jeg kan ta meg av hesten min selv, kaptein.»

«Som De vil, lady. Lazarus hjelper deg med det du trenger.»

Soldatene gikk for å utføre pliktene sine. Kelsea bøyde seg fremover og kjente at det knakte i ryggen. Lårene verket voldsomt, det føltes som om hun var blitt slått, men hun hadde ingen planer om å tøye ut foran disse mennene. Vel var de gamle, altfor gamle til at hun fant dem tiltrekkende, men de var menn. Og Kelsea merket plutselig at hun var ukomfortabel i deres selskap, på en måte hun aldri hadde vært sammen med Barty.

Hun leide hoppa gjennom lysningen og bandt henne til et tre. Hun strøk forsiktig over hestens silkemyke man, men hesten kastet på hodet og vrinsket. Det var tydelig at hun ikke likte å bli klappet, så Kelsea trakk seg unna. «Greit det, jenta mi. Jeg blir vel nødt til å vinne din lojalitet også.»

«Deres Høyhet», sa en stemme bak henne.

Kelsea snudde seg og fikk øye på Lazarus, som sto der med en børste i hånden. Han var ikke så gammel som hun først hadde trodd – han hadde så vidt begynt å bli tynn i håret, og så ut til å være i begynnelsen av førtiårene. Men ansiktet var rynkete og bistert. Hendene var fulle av arr, men det var stridsklubba i beltet som tiltrakk seg mest oppmerksomhet: En stump jernkule med knivskarpe nagler.

Den fødte drapsmann, tenkte hun. En klubbe var bare til pynt hvis ikke man var sterk nok til å bruke den. Våpenet burde ha skremt henne, men isteden følte hun seg trygg sammen med denne mannen som tydeligvis hadde levd med vold mesteparten av livet. Hun tok imot børsten, og merket seg at han holdt blikket stivt festet i bakken.

«Takk. Du vet vel ikke hva hoppa heter?»

«Du er dronningen, Deres Høyhet. Hun heter hva du vil.» Blikket hans møtte hennes et øyeblikk før han så vekk igjen.

«Jeg er ikke i posisjon til å gi henne et nytt navn. Hva heter hun?»

«I din posisjon kan du gjøre hva du vil.»

«Hva heter hun?» Kelsea kjente at hun ble irritert. Disse mennene hadde tydeligvis lave tanker om henne. Hvorfor?

«Hun har ikke noe navn, Deres Høyhet. Jeg har alltid kalt henne May.»

«Takk. Det er et fint navn.»

Han begynte å gå. Kelsea trakk pusten dypt, tok mot til seg og sa: «Jeg sa ikke at du kunne gå, Lazarus.»

Han snudde seg mot henne. Ansiktet var uttrykksløst. «Jeg beklager. Var det noe mer, Deres Høyhet?»

«Hvorfor har jeg fått ei hoppe, når dere har hingster?»

«Vi visste ikke om du kunne ri, lady», svarte han, og denne gangen var ikke forakten i stemmen til å ta feil av. «Vi visste ikke om du var i stand til å kontrollere en hingst.»

Kelsea så på ham med smale øyne. «Hva faen tror dere at jeg har holdt på med her ute i skogen i alle disse årene?»

«Lekt med dukker, lady. Flettet håret. Prøvd forskjellige kjoler, kanskje.»

«Synes du jeg ser ut som ei sånn jente, Lazarus?» Kelsea merket at hun hevet stemmen. Flere av soldatene hadde snudd seg mot dem. «Ser jeg ut som ei jente som tilbringer timevis foran speilet?»

«Overhodet ikke.»

Kelsea smilte – et stivt smil som krevde en viss anstrengelse. Det hadde ikke vært noen speil i hytta til Barty og Carlin, og lenge trodde Kelsea at det var for at hun ikke skulle bli innbilsk. Men én gang, da hun var tolv, hadde hun fått et glimt av seg selv i innsjøen bak hytta, og da hadde hun skjønt det så altfor godt: Hun var like pregløs som vannflaten.

«Var det alt, Deres Høyhet?»

Hun stirret tankefullt på ham før hun svarte: «Det kommer an på, Lazarus. Jeg har saltasken full av dukker og kjoler. Har du lyst til å flette håret mitt?»

Han ble stående en stund. De mørke øynene var umulige å lese. Så bukket han plutselig, et bukk som var altfor dypt og overdrevent til å være ektefølt. «Du kan kalle meg Klubba hvis du vil, lady. De fleste kaller meg det.»

Så gikk han. Den grå kappen forsvant inn i skyggene. Kelsea husket plutselig børsten hun holdt i hånden, og begynte å børste hoppa mens tankene vandret.

Kanskje mot vil overbevise dem.

Du kommer aldri til å vinne disse mennenes respekt. Du er heldig hvis du kommer deg til Borgen i levende live.

Kanskje. Men jeg må forsøke.

Du snakker som om du har noe valg. Det eneste du kan gjøre er å følge deres ordrer.

Jeg er dronningen. De kan ikke fortelle meg hva jeg skal gjøre.

Slik tenker de fleste dronninger, helt til giljotinen faller.

De spiste hjortekjøtt til middag. Hjorten hadde nok vært veldig gammel, for kjøttet var seigt og nesten uspiselig. Kelsea hadde bare sett noen få fugler og ekorn på veien gjennom Reddick, selv om skogen var veldig frodig. Hun hadde lyst til å spørre hvorfor det var så få dyr der, men hun var redd for at de ville tolke det som at hun klaget på maten. Så hun tygget det seige kjøttet i taushet mens hun prøvde å ikke stirre på mennene rundt seg; alle disse mennene med våpen i beltet. De var også tause, og Kelsea klarte ikke å riste av seg tanken på at det var på grunn av henne, at det var fordi hun var til stede at de lot være å snakke.

Etter middagen kom hun til å tenke på gaven fra Carlin. Hun tok med seg en av lyktene og gikk bort til saltaskene. To av soldatene, Lazarus og den høye, bredskuldrede mannen hun hadde lagt merke til tidligere, reiste seg og fulgte nesten lydløst etter henne bort til den provisoriske innhegningen. Det gikk opp for henne at etter årevis i ensomhet kom hun knapt noensinne til å være alene igjen. Det burde sikkert vært en forfriskende tanke, men isteden føltes det som en kald klo i magen. Hun kom til å tenke på en gang da hun var syv og Barty holdt på å forberede en tur til landsbyen for å handle kjøtt og skinnfeller. Han pleide å dra til landsbyen hver tredje eller fjerde måned, men denne gangen ville Kelsea bli med. Hun var så ivrig at hun i fullt alvor trodde hun kom til å dø hvis hun ikke fikk være med. Hun hadde fått hysterisk anfall inne på biblioteket og lagt seg ned på gulvet, grått og sparket.

Carlin hadde ingen tålmodighet med slike raserianfall. Hun hadde prøvd å snakke henne til fornuft et par minutter før hun ga opp. Det var Barty som tørket tårene hennes og tok henne på fanget, hvor hun fikk sitte helt til hun sluttet å gråte.

«Du er verdifull, Kel», sa han. «Du er like verdifull som lær eller gull. Og hvis noen får greie på at du er her hos oss, kommer de til å prøve å stjele deg. Og du vil ikke at noen skal stjele deg, vil du vel?»

«Men hvis ingen vet at jeg er her, så er jeg jo helt alene», hulket Kelsea. Hun var helt sikker på dette: Hun var en hemmelighet, og dermed helt alene.

Barty hadde ristet smilende på hodet. «Det er sant, Kel, det er ingen som vet at du er her. Men hele verden vet hvem du er. Tenk på det, du. Hvordan kan du være alene når hele verden tenker på deg hver eneste dag?»

Selv om hun bare var syv år gammel, hadde hun tenkt at det var et veldig unnvikende svar, selv til Barty å være. Det hadde vært nok til at hun sluttet å gråte, men i ukene etterpå hadde hun grublet over dette svaret, på jakt etter bristen som hun visste var der. Det var først et års tid etterpå, da hun leste i en av bøkene til Carlin, at hun fant ordet hun hadde lett etter hele tiden: ikke alene, men anonym. Og anonym hadde hun vært i alle disse årene, og lenge hadde hun trodd at Carlin, om ikke Barty, hadde holdt henne skjult av ren ondsinnethet. Men nå, med de to høye mennene i hælene, tenkte hun at anonymiteten hadde vært en gave. I så fall var det en gave hun nå hadde mistet.

Mennene skulle sove rundt bålet, men de hadde satt opp et telt til Kelsea noen meter unna lysningen. Hun gikk inn og knyttet igjen klaffen. Hun hørte at de to vokterne stilte seg på hver sin side av teltåpningen, og så ble det stille.

Kelsea satte fra seg sekken på gulvet og lette gjennom klærne til hun fant en konvolutt i kritthvit pergament – en av de få luksusartiklene Carlin unnet seg. Det lå en gjenstand inni konvolutten. Kelsea satte seg på madrassen og stirret på konvolutten og håpet at den skulle inneholde svar på alle spørsmålene hun hadde. Hun var blitt tatt fra Borgen da hun var knapt ett år gammel, og hun hadde ingen erindring om sin biologiske mor. Gjennom årenes løp hadde hun klart å lure ut av Carlin og Barty små brokker av informasjon om moren: Dronning Elyssa hadde vært vakker, hun likte ikke å lese, hun døde da hun var tjueåtte år. Kelsea ante ikke hvordan moren døde; det var forbudt territorium. Hver gang hun stilte spørsmål om moren, endte det på samme måte: med at Carlin ristet på hodet og mumlet ’Jeg har lovet …’. Kanskje det Carlin hadde lovet, endte i dag – hva det nå enn var? Kelsea ble sittende og stirre på konvolutten en stund til før hun plukket den opp og brøt Carlins segl.

Ut gled en blå juvel i et nydelig sølvanheng.

Kelsea plukket opp kjedet og lot det dingle mellom fingrene. Hun stirret på det i lyset fra lampen. Det var identisk med kjedet hun hadde hatt rundt halsen hele sitt liv: en safir i et tynt, skjørt sølvkjede. Safiren glitret lystig i lyset og kastet flakkende skygger opp i taket av teltet. Kelsea stakk hånden nedi konvolutten igjen og lette etter et brev. Ingenting. Hun snudde konvolutten opp ned og fikk øye på et enkelt ord under seglet. Det var Carlins håndskrift.

Forsiktig.

Det lød et latterbrøl borte fra bålet, og Kelsea skvatt til. Med hamrende hjerte lyttet hun etter lyder fra de to vokterne utenfor, men hørte ingenting. Hun tok av seg kjedet og holdt dem opp ved siden av hverandre.

De var helt identiske, perfekte kopier av hverandre, så det ville være veldig lett å forveksle dem. Kelsea skyndte seg å ta på seg halskjedet sitt. Hun holdt det nye halskjedet foran seg igjen og stirret på safiren som svingte frem og tilbake. Carlin hadde fortalt at alle Tearlings tronarvinger bar en safir fra den dagen de ble født. Ifølge legenden var safiren en slags beskyttelse mot døden. Da Kelsea var yngre, hadde hun ofte vurdert å ta av seg kjedet, men overtroen var sterkere – hva hvis hun ble truffet av lynet? Dermed hadde hun aldri våget å ta det av. Carlin hadde aldri sagt noe om et annet kjede, men hun måtte ha hatt det hele tiden. Hemmeligheter … alt ved Carlin var hemmelighetsfullt. Kelsea ante ikke hvorfor Carlin ble valgt som fostermoren hennes, ikke engang hvem hun hadde vært i sitt gamle liv. Kelsea gikk ut fra at hun måtte ha vært noen av betydning – Carlin førte seg med slik eleganse at det liksom ikke stemte at hun bodde i ei hytte. Selv Bartys personlighet bleknet når Carlin kom inn i rommet.

Kelsea stirret på ordet inni konvolutten: Forsiktig. Var det enda en påminnelse om at hun måtte være forsiktig i sitt nye liv? Kelsea trodde ikke det; hun hadde knapt hørt annet de siste ukene. Det virket mer sannsynlig at det nye kjedet på en eller annen måte var annerledes, kanskje til og med farlig. Men hvordan? Kelseas halskjede var ikke farlig – Carlin og Barty ville aldri latt henne ha det på seg hver dag hvis det var det.

Hun stirret på safiren, men den bare dinglet frem og tilbake og glitret i lyset. Kelsea følte seg plutselig dum, og puttet kjedet i lommen på kappen. Kanskje det ville være lettere å se forskjell på dem i dagslys. Hun stakk konvolutten inn i parafinlampen og stirret på flammen som slukte det tykke papiret mens sinnet steg i henne. Typisk Carlin å gi henne flere spørsmål enn svar.

Hun la seg ned og stirret opp i telttaket. Til tross for alle mennene utenfor, følte hun seg fullstendig isolert. Hver eneste kveld frem til nå hadde hun hatt vissheten om at Carlin og Barty var nede i første etasje, fremdeles våkne – Carlin sittende med en bok i hånden mens Barty spikket eller undersøkte en plante han hadde funnet. Nå var Barty og Carlin langt unna, allerede på vei sørover.

Nå er det bare meg.

Det kom enda et latterbrøl borte fra bålet. Kelsea vurderte et øyeblikk å gå ut og prøve å snakke med dem, men slo tanken fra seg. De snakket sikkert om kvinner eller kamper, eller kanskje gamle svirebrødre. Hennes nærvær var ikke ønsket. Dessuten var hun utslitt etter kulden og rideturen, det verket i hver eneste muskel i kroppen. Hun blåste ut lampen, la seg over på siden og ventet på søvnen.

Dagen etter red de sakte, for været var blitt dårligere. Det skarpe draget i luften var forsvunnet, men nå lå det en tynn, grumsete tåke over alt, den smøg seg rundt trestammene og gled i bølger langs bakken. Landskapet ble gradvis flatere, skogen ble mer glissen for hver time som gikk, og en tett underskog tok over for de høye trærne. De så stadig flere dyr, de fleste av dem ukjent for Kelsea: små ekorn og siklende, hundelignende vesener som lignet ulver, men de var sky og flyktet når de fikk øye på dem. Men de så ikke en eneste hjort, og utpå formiddagen gikk det opp for henne hvorfor hun ble stadig mer urolig: De hørte ikke et eneste fuglekvitter.

Vokterne virket også urolige. I løpet av natten hadde hun våknet av latterbrøl borte ved bålet og lurt på når de hadde tenkt å holde munn og legge seg. Nå hadde all munterheten forsvunnet sammen med godværet. Utover dagen la Kelsea merke til at stadig flere av vokterne kastet stjålne blikk rundt seg, men hun så ikke noe annet enn trær. Utpå formiddagen stanset de ved en smal bekk for å la hestene drikke. Carroll tok frem et kart og studerte det sammen med flere av vokterne. Kelsea overhørte bruddstykker av samtalen, og skjønte at tåken gjorde det vanskelig å se landemerkene.

Hun haltet bort til en stor, flat stein like ved bekken. Det gjorde vondt å sette seg ned, det føltes som om musklene i hoften skulle spjæres idet hun bøyde knærne. Med en kraftanstrengelse klarte hun å sette seg med beina i kors, men da merket hun at baken også verket etter timer i salen.

Elston – den bredskuldrede vokteren som hadde ridd bak henne mesteparten av turen – fulgte etter henne bort til steinen og stilte seg en meter unna. Da hun så opp, smilte han kaldt til henne og blottet en rekke brukne tenner. Hun prøvde å ignorere ham og strakte ut det ene beinet.

«Støl?» spurte Elston. Han hadde vanskelig for å snakke på grunn av de ødelagte tennene, og Kelsea måtte tenke seg om en stund før hun skjønte hva han sa.

«Ikke i det hele tatt.»

«Faen, du kan jo knapt bevege deg.» Han gliste og la til: «Deres Høyhet.»

Kelsea bøyde seg frem og tok tak i tærne sine. Lårmusklene skrek, og det føltes som om musklene var sømmer som raknet og blødde inni henne. Hun holdt fast i tærne i fem sekunder før hun slapp. Da hun kikket opp på Elston igjen, så hun at han fremdeles smilte skjevt. Han sa ingenting, bare sto der til de steg opp på hestene igjen.

De slo leir like før solnedgang. Kelsea hadde knapt satt føttene på bakken før tøylene ble tatt fra henne. Hun snudde seg og så Klubba leie hoppa bort. Hun åpnet munnen for å protestere, men ombestemte seg. Hun snudde seg mot de andre, som holdt på med sine oppgaver. Den yngste vokteren var i ferd med å ta teltstengene ut av saltasken sin.

«Jeg kan gjøre det!» ropte hun og strenet over lysningen. Hun rakte frem hånden etter et verktøy, et våpen, hva som helst. Hun hadde aldri følt seg så ubrukelig i hele sitt liv.

Vokteren rakte henne en hammer og sa: «Man må være to for å sette opp teltet, Deres Høyhet. Skal jeg hjelpe deg?»

«Gjerne», svarte Kelsea fornøyd.

Når en av dem holdt stengene og den andre slo dem nedi bakken var det en enkel sak å sette opp teltet, og Kelsea snakket med vokteren mens hun hamret. Han het Pen, og han var ganske riktig ung, han så ikke ut til å være mer enn tretti. Ansiktet hans var ikke like rynkete og herjet som de andre vokternes. Han var en kjekk mann med mørkt hår og et åpent, vennlig ansikt. Men samtlige av morens voktere var kjekke, selv de som var over førti, til og med Elston (når han lukket munnen). Moren kunne da umulig ha valgt vokterne sine på grunnlag av utseende?

Pen var lett å snakke med. Da hun spurte hvor gammel han var, svarte han at han akkurat hadde fylt tretti.

«Du er for ung til å ha vært en av min mors voktere.»

«Det stemmer, lady. Jeg kjente ikke moren din.»

«Så hvorfor har de valgt deg til dette oppdraget?»

Pen trakk på skuldrene og pekte på sverdet sitt, som om det forklarte alt.

«Hvor lenge har du vært vokter?»

«Klubba fant meg da jeg var fjorten år gammel, lady. Siden den gang har jeg vært vokter.»

«Uten noen på tronen? Har du vært vokter for onkelen min?»

«Nei, lady.» Et foraktfullt drag gled over ansiktet hans, så raskt at Kelsea lurte på om det var noe hun hadde innbilt seg. «Regenten har sine egne voktere.»

«Jeg forstår.»

Kelsea hamret ned en teltstang til. Hun rettet seg opp, strakte seg med en grimase og kjente at det knakte i ryggen.

«Har du blitt vant til tempoet, Deres Høyhet? Du har sikkert ridd lange turer før?»

«Tempoet er passe. Og nødvendig, jeg forstår det.»

«Det stemmer, lady.» Pen senket stemmen og kikket rundt seg. «Vi blir forfulgt.»

«Hvordan vet du det?»

«Haukene.» Pen pekte opp mot himmelen. «De har vært bak oss helt siden vi forlot Borgen. Vi kom sent frem til hytta i går fordi vi tok flere omveier for å prøve å riste dem av oss. Men det er umulig å lure haukene. Hvem det enn er som kontrollerer dem, så er de like bak oss nå …»

Han tidde. Kelsea grep en stang til og sa tilforlatelig: «Jeg har ikke hørt noen hauker i dag.»

«Mort-hauker lager ingen lyd, lady. De er opplært til å være tause. Men av og til kan du få øye på dem hvis du ser nøye etter. De er djevelsk raske.»

«Hvorfor angriper de ikke?»

«Vi er så mange.» Pen brettet ut det siste hjørnet av teltet og holdt stangen mens Kelsea banket den ned i bakken. «Mort trener haukene sine som soldater, og de kaster ikke bort kreftene på å angripe en hær som er dem overlegen. De kommer til å prøve å ta oss, én etter én.»

Pen tidde igjen, og Kelsea viftet med hammeren mot ham. «Du trenger ikke være redd for å skremme meg. Jeg må frykte døden uansett hvilke historier du velger å fortelle meg.»

«Kanskje det, lady, men frykt kan være lammende i seg selv.»

«Er det onkel som har sendt disse forfølgerne etter oss?»

«Sannsynligvis, lady, men haukene tyder på at onkelen din har fått hjelp av noen.»

«Forklar.»

Pen kikket seg over skulderen og mumlet: «Det var en direkte ordre fra deg. Hvis Carroll spør hvorfor jeg fortalte det, så sier jeg det. Onkelen din har samarbeidet med Den røde dronningen i mange år. Noen sier at de har inngått en allianse i all hemmelighet.»

Dronningen av Mortmesne. Ingen visste hvem hun var eller hvor hun kom fra, men hun var en mektig monark. Hennes regjeringstid var både lang og blodig: Hun hadde regjert i over hundre år. Carlin anså Mortmesne som en trussel, men en allianse mellom nabolandene trengte ikke å være noe negativt. Før Kelsea rakk å stille flere spørsmål, fortsatte Pen: «Mortmesne har egentlig ikke lov til å selge våpen til Tearling, men alle med nok penger kan få tak i Mort-hauker på svartebørsmarkedet. Jeg tipper at det er Caden som er etter oss.»

«Morderlauget?»

Pen snøftet. «Et laug. Det er å tillegge dem en mer organisert struktur enn de egentlig har, lady. Men ja, de er mordere. Veldig dyktige mordere. Ifølge ryktene har din onkel utlovet en stor dusør til den som finner deg. Caden lever av sånne oppdrag.»

«Men er vi ikke mange nok til at det vil stanse dem?»

«Nei.»

Kelsea grunnet over det Pen hadde sagt mens hun så seg rundt. Midt i leiren satt tre av vokterne på huk og bannet over kvistene som ikke ville ta fyr. De andre vokterne slepte falne trær for å skjerme leiren. Det var tydelig hvorfor, og Kelsea kjente frykten prikke i nakken – en frykt som var blandet med skyldfølelse. Ni menn, som alle var i fare fordi de var sammen med henne.

«Sir!» Carroll kom marsjerende ut av skogen.

«Hva er det?»

«En hauk, sir. Fra nordvest.»

«Godt observert, Kibb.» Carroll lot hånden gli over pannen, og etter et øyeblikks nøling gikk han bort til teltet.

«Pen. Gå og hjelp til med middagen.»

Pen smilte skjevt til Kelsea og forsvant inn i skyggene.

Carrolls blikk var mørkt. «De er etter oss, lady. Vi blir forfulgt.»

Kelsea nikket.

«Kan du slåss?»

«Jeg kan forsvare meg mot en angriper med kniv. Men jeg er ikke så god med sverd.» Og det slo henne at hun hadde lært selvforsvar av Barty, som ikke akkurat var like rask som en ung mann. «Jeg er ingen kriger.»

Carroll la hodet på skakke og de mørke øynene glitret muntert. «Jeg vet nå ikke det, lady. Jeg har holdt øye med deg under denne turen – du skjuler ubehaget ditt godt. Men nå er jeg nødt til å …» Carroll senket stemmen og så seg rundt før han fortsatte: «Nå er jeg nødt til å dele oss opp i mindre grupper for å forvirre forfølgerne. Hvem jeg velger som din livvakt, avhenger av hvilke evner du har.»

«Vel, jeg leser raskt, og jeg kan lage stuing.»

Carroll nikket anerkjennende. «Og så har du humoristisk sans. Og det kommer du til å trenge. Mange farer venter deg i ditt nye liv.»

«Dere er i fare, alle sammen, som må eskortere meg til Borgen, ikke sant?»

«Din mor ga oss dette oppdraget, lady», svarte Carroll stivt. «Vi har gitt henne vårt æresord.»

«Du var min mors livvakt, ikke sant?»

«Det stemmer.»

«Og når vi kommer til Borgen, kommer du da til å jobbe for min onkel?»

«Jeg har ikke bestemt meg ennå, lady.»

«Er det noe jeg kan gjøre for å påvirke den avgjørelsen?»

Han så bort, tydelig ubekvem. «Lady …»

«Si hva du tenker.»

Carroll løftet hendende i en hjelpeløs gest. «Lady, jeg tror at du er mye sterkere enn du fremstår som. Jeg tror også at du kan bli en god dronning en dag, men du er dødsdømt, og det samme gjelder dem som følger deg. Jeg har familie, lady. Og jeg kan ikke sette mine barns liv på spill. Jeg kan ikke sette dem i fare for å følge deg, ikke når oddsene er så dårlige.»

Kelsea svelget skuffelsen og nikket. «Jeg forstår.»

Carroll virket lettet. Kanskje han hadde forventet at hun skulle begynne å gråte? «På grunn av min stilling vet jeg ingenting om noen sammensvergelse mot deg. Du burde spørre Lazarus. Han pleier å få med seg det meste.»

«Jeg har truffet ham.»

«Vokt deg for Guds kirke. Jeg tviler på om Den hellige fader er spesielt glad i regenten, men han er nødt til å stå på god fot med den som til enhver tid sitter på tronen og har kontroll over statskassen. Han spiller med, akkurat som vi må gjøre.»

Kelsea nikket igjen. Carlin hadde sagt noe lignende for bare noen dager siden.

«Alle vokterne dine er bra menn. Livet mitt står og faller på at de er det. Din bøddel, når han enn måtte komme, kommer ikke til å være en av oss.»

«Takk, kaptein.» Kelsea kikket bort på vokterne, som endelig hadde fått fyr på bålet. «Vi har en tung og vanskelig vei foran oss.»

«Det sa moren din også, for atten år siden, da hun beordret oss til å hente deg tilbake.»

Kelsea måpte. «Beordret hun dere ikke til å føre meg bort?»

«Nei. Det var Lazarus som smuglet deg ut av slottet da du var liten. Der var han fullstendig uvurderlig.»

Carroll smilte, det var tydelig at han tenkte på noe han ikke ville si. Han hadde et pent smil, men Kelsea la nok en gang merke til hvor mager og uttæret han var, og lurte på om han var syk. Blikket hans falt på safiren, som nok en gang hadde falt ut av blusen. Han snudde seg, og lot henne stå igjen med alle spørsmålene.

Hun stakk hånden i lommen og lot fingrene gli over safiren.

«Deres Høyhet!» Pen ropte borte fra bålet, som brant lystig. «Det er en elv der borte i øst, hvis du vil stelle deg.»

Kelsea nikket. Hun grublet fremdeles over Carrolls råd, og forsøkte å angripe det som et praktisk problem. Hun kom til å trenge en livvakt og en egen hær. Hvor skulle hun finne folk som var lojale nok til å stå imot onkelens trusler og bestikkelser? Lojalitet kom ikke av seg selv, og det kunne i hvert fall ikke kjøpes, men i mellomtiden måtte hun spise.

Hun angret på at hun ikke hadde spurt Carroll om moren. Han hadde vært dronning Elyssas livvakt i årevis, han måtte ha kjent henne godt. Men alle vokterne hadde avlagt taushetsløfte. Han kunne ikke si noe, ikke engang til Kelsea. Hun sukket. Hun hadde trodd at denne overgangen til hennes nye liv betydde slutten på alle hemmelighetene – hun var tross alt dronning. Men i likhet med Carlin kunne heller ikke disse mennene gi henne informasjonen hun trengte.

Hun hadde egentlig tenkt å bade tidligere på kvelden, da de stanset. Håret hennes var fett, og hun kjente lukten av sin egen svette hver gang hun beveget seg. Elven i nærheten ville løse det problemet, men det var ikke særlig fristende å bade foran Pen og Elston, eller enda verre, Lazarus. Hun fikk heller være møkkete, og trøste seg med at vokterne hennes luktet like ille. Hun samlet håret i en hestehale og gikk for å finne elven.

Den kvelden var vokterne muntre og støyende rundt leirbålet igjen. Kelsea lå i teltet og prøvde å sove, men etter en stund ble hun irritert. Det var vanskelig nok å sovne når hodet var fullt av spørsmål, men alle latterbrølene gjorde det umulig. Hun la kappen over hodet, fast bestemt på å ignorere dem. Men da de begynte å synge en drikkevise om en kvinne med rosetatovering, tok hun på seg kappen og gikk ut av teltet.

Vokterne hadde lagt soveposene rundt bålet, men det var tydelig at ingen hadde tenkt å sove på en stund. Luften var tung av en ubehagelig gjærstank som Kelsea gjettet var øl, selv om det aldri hadde vært noe alkohol i hytta.

Det var bare Carroll og Klubba som reiste seg da hun kom bort. De to virket edru, men de andre så bare dumt på henne. Elston hadde sovnet med hodet mot en trestamme.

«Er det noe du trenger, lady?» spurte Klubba.

Kelsea hadde lyst til å skrike til dem for å få utløp for all irritasjonen som hadde bygget seg opp mens hun hadde prøvd å få sove. Men så lot hun blikket gli over de rødmussete ansiktene deres, og ombestemte seg. Carlin pleide å si at det var lettere å snakke fornuft med en toåring enn en fyllik. Og i bøker ble hemmeligheter ofte avslørt av fulle folk. Kanskje hun faktisk kunne få dem til å snakke.

Hun bredte ut kappen under seg og satte seg ned ved siden av Elston og Pen.

«Jeg vil vite hva som skjer når vi kommer til New London.»

Pen stirret på henne med et svømmende blikk. «Hva som skjer?»

«Kommer onkel til å prøve å drepe meg når vi kommer til Borgen?»

Alle stirret på henne en stund, helt til Klubba omsider svarte: «Sannsynligvis.»

«Onkelen din er ikke i stand til å drepe noen», mumlet Coryn. «Jeg ville ha vært mer bekymret for Caden.»

«Vi vet ikke sikkert at det er de som er etter oss», sa mannen med det røde skjegget.

«Vi vet ingenting», svarte Carroll kontant og snudde seg mot Kelsea. «Lady, er det ikke bedre at du bare stoler på at vi beskytter deg?»

«Moren din gjorde det», la mannen med det røde skjegget til.

Kelsea rynket pannen og så på ham med smale øyne. «Hva heter du?»

«Dyer, lady.»

«Vel, Dyer, nå har du ikke med moren min å gjøre lenger. Nå har du med meg å gjøre.»

Dyer blunket langsomt mot henne i halvmørket, og etter en stund mumlet han: «Jeg mente ikke å fornærme deg, lady.»

Hun nikket og snudde seg mot Carroll igjen. «Jeg spurte hva som skjer når vi kommer dit.»

«Jeg tviler på at vi blir nødt til å kjempe oss frem til Borgen, lady. Vi følger deg inn i dagslys. Byen kommer til å være full av folk, og regenten er ikke modig nok til å drepe deg foran øynene på alle sammen. Men de kommer utvilsomt til å komme etter deg i Borgen.»

«Hvem er de?»

Det var Klubba som svarte: «Det er ikke bare onkelen din som ønsker deg død, lady. Den røde dronningen har alt å vinne på at han beholder tronen.»

«Er ikke slottet i Borgen trygt?»

«Det er ikke noe slott. Borgen er gigantisk, men egentlig er det én eneste bygning: slottet ditt.»

Kelsea rødmet. «Det visste jeg ikke. Ingen har fortalt meg om Borgen.»

«Hva i helvete er det egentlig de har lært deg i løpet av alle disse årene?» spurte Dyer.

Carroll humret. «Du kjenner Barty. Han er en dyktig sanitetssoldat, men han er ingen detaljenes mann. Med mindre han snakker om de dyrebare plantene sine.»

Kelsea ville ikke høre om andres forhold til Barty. Hun avbrøt Dyer før han rakk å svare og spurte: «Hvem er det som følger etter oss?»

«Caden, sannsynligvis, med hjelp fra Mortmesne. Kan hende er haukene bare vanlige hauker, men jeg tror ikke det. Onkelen din vil nok ikke takke nei til hjelp fra Mortmesne.»

«Selvfølgelig ikke», snøvlet Elston. Han reiste seg og tørket bort sikkelet i munnviken. «Det skulle ikke forundre meg om regenten bruker sine egne kvinner som skjold.»

«Jeg trodde Tearling var fattig», avbrøt Kelsea. «Hva kunne onkel gitt for en slik allianse? Tømmer?»

Vokterne kikket på hverandre, og Kelsea kjente hvordan tausheten la seg over dem.

«Lady», sa Carroll unnskyldende, «mange av oss voktet din mor hele livet. Vi vil ikke slutte å beskytte henne bare fordi hun er død.»

«Jeg var aldri i dronning Elyssas garde», sa Pen. «Kunne ikke jeg –»

«Pen, du er også en av dronningens voktere.»

Pen tidde.

Kelsea så på dem og spurte: «Vet dere hvem faren min er?»

De stirret taust på henne. Kelsea kjente at hun ble sint og bet seg i leppen, en gammel refleks. Carlin hadde advart henne mange ganger om at en monark ikke kunne tillate seg å være temperamentsfull, så Kelsea hadde lært å kontrollere temperamentet sitt i nærheten av Carlin. Og Carlin hadde falt for det, men Barty hadde visst bedre. Han var den som hadde foreslått at Kelsea burde bite i noe. Smerte motvirket sinne, i det minste midlertidig, sendte den et annet sted. Men frustrasjonen forsvant ikke. Dette var som å være tilbake i biblioteket med Carlin. Disse mennene visste så mye, men ville ikke fortelle henne noe som helst.

«Greit. Hva kan dere fortelle meg om Den røde dronningen?»

«Hun er en heks», sa den kjekke, lyshårede vokteren kontant. Det var første gang Kelsea hadde hørt ham snakke. Flammene lyste opp ansiktet hans, som var symmetrisk med rene trekk. Øynene hans var gnistrende blå. Hadde moren faktisk valgt vokterne sine på grunnlag av utseendet? Kelsea ristet tanken av seg. Hun hadde en veldig spesifikk forestilling om moren, en forestilling som ble skapt da hun var liten og som senere ble foredlet for hvert år som gikk: Moren hadde vært en vakker, snill kvinne, varm og kjærlig på alle områder hvor Carlin var kald og fjern. En dag skulle moren komme og ta henne med bort fra hytta og de endeløse rutinene. Det tok bare litt lengre tid enn forventet.

Da Kelsea var syv år, satte Carlin seg ned i biblioteket og fortalte henne at moren var død for lenge siden. Dette satte en stopper for dagdrømmene om å flykte fra hytta, men det hindret ikke Kelsea i å konstruere nye og mer forseggjorte fantasier: Dronning Elyssa hadde vært en stor dronning, elsket av sitt folk, en heltinne som sørget for at de fattige fikk mat og de syke ble friske. Fra tronen sin kjempet dronning Elyssa for alle dem som ikke kunne søke rettferdighet for seg selv. Da hun døde, bar de kroppen hennes i en parade gjennom gatene i byen mens folket gråt og soldatene slo sverdene mot hverandre som en hyllest. Kelsea hadde slipt og polert dette bildet av moren helt til hun kunne se det for seg når som helst. Tanken på at hun selv, når hun en dag kom tilbake til byen for å overta tronen, også ville hylles av folket, at Kelsea også ville ri inn i Borgen omgitt av en jublende folkemengde som gråt av glede, bidro til å dempe frykten for å bli dronning.

Nå kikket hun rundt seg på mennene rundt bålet, og kjente et stikk av uro. Hva visste hun egentlig om moren? Hva kunne hun egentlig vite når Carlin aldri hadde fortalt henne noe?

«Kom igjen, Mhurn», sa Dyer og ristet på hodet. «Ingen har noensinne bevist at Den røde dronningen faktisk er en heks.»

Mhurn stirret på ham. «Hun er en heks. Det spiller ingen rolle om hun har magiske krefter eller ei. Alle som levde under Mortmesne-invasjonen, vet at hun er en heks.»

«Fortell om invasjonen», ba Kelsea interessert.

Carlin hadde aldri forklart invasjonen eller dens årsaker spesielt godt. Det var tjue år siden Mort hadde tatt seg inn i Tearling, banet seg vei gjennom landet, helt frem til Borgens murer. Og så …. ingenting. Invasjonen var over. Uansett hva det var som hadde skjedd, hadde Carlin hoppet rett over det i historietimene. Mhurn ignorerte Carroll, som hadde begynt å skule på ham, og fortsatte: «Lady, jeg har en kamerat som deltok i slaget ved Crithe. Den røde dronningen sendte tre legioner inn i Tearling og ga dem frie tøyler på vei til New London. Crithe ble slaktet for fote. Landsbyboere væpnet med treklubber kjempet mot soldater bevæpnet med jern og stål, og når mennene var døde, begynte alle kvinner mellom fem og åtti –»

«Mhurn», mumlet Carroll. «Husk hvem du snakker til.»

Da sa Elston, fullstendig ut av det blå: «Jeg har fulgt henne i hele dag, sir. Tro meg, hun er ganske tøff.»

Kelsea måtte nesten smile, men impulsen forsvant raskt idet Mhurn fortsatte å fortelle mens han stirret som hypnotisert inn i flammene. «Kameraten min flyktet fra landsbyen sammen med familien sin da Mortmesnes hær nærmet seg. Han forsøkte å krysse Crithe for å flykte gjennom bygdene i nord, men han var ikke rask nok, og dessverre for ham hadde han en ung og pen kone. Hun døde foran øynene hans mens den tiende Mortsoldaten fortsatt var inni henne.»

«Herregud, Mhurn!» Dyer reiste seg og sjanglet av gårde mot utkanten av leiren.

«Hvor skal du?» ropte Carroll.

«Hvor tror du? Jeg må pisse.»

Kelsea mistenkte at Mhurn hadde fortalt historien for å sjokkere henne, så hun prøvde å virke uberørt. Men idet mennene vendte oppmerksomheten bort fra henne, svelget hun hardt, og kjente en vond smak i munnen. Mhurns historie var noe helt annet enn å lese om krig i historiebøkene.

Mhurn så seg rundt, og blikket var aggressivt da han spurte: «Er det flere som mener at dette er noe den nye dronningen ikke burde vite?»

«Det var bare et litt dårlig tidspunkt, din tosk», svarte Carroll mildt. «Det blir nok av tid til dine historier når hun overtar tronen.»

«Hvis hun overtar tronen.» Mhurn løftet kruset, tok en stor slurk og svelget hardt. Øynene var blodskutte, og han så så trett ut at Kelsea tenkte at han burde slutte å drikke, men visste ikke helt hvordan hun skulle si det. «De voldtok og drepte, lady, gjennom hele landet, fra Argive til murene rundt New London. De slaktet babyer. En general, Ducarte, marsjerte fra Almontsletten og helt til New London med liket av et spedbarn festet til skjoldet sitt.»

Kelsea hadde lyst til å spørre om hva som hadde skjedd på veien mot New London, for det var der Carlins fortellinger alltid stoppet, men hun var enig med Carroll: Det var kanskje greit at Mhurn begrenset seg akkurat nå. Hun var ikke sikker på om hun orket å høre mer. «Hva er poenget ditt?»

«Poenget mitt er at soldater, i hvert fall de fleste soldater, ikke blir født med et ønske om å oppføre seg på den måten. De er ikke engang trent til å oppføre seg på den måten. Krigsforbrytelser skjer på grunn av to ting: omstendighetene, eller lederskapet. Og det var ikke omstendighetene, for Morts hær skar gjennom Tearling som en kniv gjennom varmt smør. For dem var det rene ferien. Brutaliteten og massakrene skjedde fordi Den røde dronningen ønsket det. Ved den siste folketellingen var det over to millioner mennesker i Tearling, og jeg er ikke sikker på om de vet hvor utsatte de er. Men jeg synes at du bør vite det.»

Kelsea svelget og spurte: «Hva skjedde med kameraten din?»

«De stakk ham i magen og lot ham blø ihjel. De gjorde en dårlig jobb, og han overlevde. Men Morts hær tok den ti år gamle datteren hans. Han så henne aldri igjen.»

Dyer kom tilbake og dumpet ned i soveposen. Kelsea stirret inn i flammene, og kom til å tenke på en morgen for lenge siden. Carlin hadde vist henne et gammelt kart over grensen mellom Tearling og Det nye Europa. Grensen var en taggete linje som gikk like øst for Reddickskogen og Almontsletten. Carlin beundret Det nye Europa. Allerede i Krysningens tidlige dager, da det knapt fantes noen landegrenser og de sørlige delene av Den nye verden var en slagmark hvor krigsherrene herjet, rådet demokratiet i Det nye Europa: Det var et blomstrende folkestyre hvor så godt som alle innbyggerne stemte ved valg. Men Den røde dronningen hadde forandret mye: I dag hadde Det nye Europa navnet Mortmesne, og var ikke lenger et demokrati.

«Hva vil Den røde dronningen, da?» hadde Kelsea spurt Carlin. Hun var ikke interessert i kart, og ville bli ferdig med undervisningen.

«Det erobrere alltid vil, Kelsea: De vil ha alt. Det vil ingen ende ta.»

Tonen i stemmen hennes avslørte at Carlin, som ikke fryktet noe som helst, fryktet Den røde dronningen. Det ble sagt at dronningens voktere var fryktløse, men når Kelsea så seg rundt nå, så hun noe helt annet i ansiktene deres. Hun fortsatte, i en lettere tone: «Vel, da må jeg vel sørge for at Den røde dronningen ikke invaderer oss igjen.»

Dyer snøftet oppgitt. «Det er fint lite du kan gjøre med det, lady, hvis hun har bestemt seg for det.» Carroll klappet i hendene. «Nå som Mhurn er ferdig med godnatthistorien sin, er det på tide å gå til sengs. Si fra hvis dere vil ha en nattaklem av Elston.»

Elston gliste ned i koppen sin og slo ut med armene. «Kom hit, alle som vil ha litt kjærlighet.»

Kelsea reiste seg og trakk kappen tettere rundt seg. «Kommer dere ikke til å være fyllesyke i morgen?»

«Sannsynligvis», mumlet den mørkhårede vokteren som het Kibb.

«Er det egentlig så lurt at så mange av dere er fulle?»

Carroll snøftet. «Det er Lazarus og jeg som er de ordentlige vokterne, lady. Disse andre gutta er bare til pynt.»

Alle brøt ut i latter, og Kelsea følte seg utenfor igjen. Hun reiste seg og gikk tilbake til teltet. Ingen av mennene fulgte etter henne, og hun lurte på om noen kom til å vokte teltet hennes i natt. Men da hun snudde seg, så hun at Klubba kom like bak henne. Den høye silhuetten hans var umulig å ta feil av, selv i mørket.

«Hvordan gjør du det der?»

Han trakk på skuldrene. «Det er en egen evne jeg har.»

Kelsea gikk inn i teltet og festet klaffen, før hun la seg ned på madrassen med hånden under kinnet. Hun hadde forsøkt å virke uberørt der borte ved bålet, men nå skalv hun, en skjelving som begynte i brystet og spredte seg til resten av kroppen. Ifølge Carlin var Mortmesne mye mektigere enn naboene. Den røde dronningen hadde tatt kontroll over alle de andre nabolandene. Hvis onkelen virkelig hadde alliert seg med henne, hadde hun til og med kontroll over Tearling.

En rallende hoste lød borte fra bålet, men denne gangen syntes ikke Kelsea at det var irriterende. Hun stakk hånden inn under kappen og tok ut det nye halskjedet. Så grep hun om safiren i sitt eget kjede med den andre hånden. Hun stirret opp i taket og tenkte på voldtatte kvinner og spiddede babyer, og det tok lang tid før hun sovnet.