Originaltittel: Memorias de Idhún. La Resistencia

© Laura Gallego García / Ediciones SM

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kari og Kjell Risvik

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-718-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Tilegnet Andrés, den første som våget seg inn gjennom Porten med meg og lyttet til denne historien i lyset fra de tre månene.

Hva man enn foretar seg, så vil ethvert menneske på jorden alltid spille hovedrollen i verdens

historie. Og vanligvis vet man det ikke selv.

PAULO COELHO Alkymisten

1. DEL

Ettersøkningen

I

Jack

Det begynte alt å mørkne, en kveld i slutten av mai, og en trettenåring kom syklende på en landevei med høye bartrær på begge sider, på vei hjem til gården i skogbrynet.

Han het Jack. De siste par årene hadde han bodd sammen med foreldrene sine på denne gården i utkanten av Silkeborg, en dansk småby, og hver ettermiddag pleide han, så sant været tillot det, å sykle hjem fra skolen. Han gjorde det for treningens skyld, og dessuten syntes han det var avslappende å sykle langs skogkanten. Da var alle bekymringer som blåst bort.

Men denne gangen var det annerledes, av en eller annen grunn.

Hele dagen hadde han fått en rar fornemmelse hver gang han tenkte på huset og foreldrene. Han visste ikke helt hva det kunne være, men han hadde for sikkerhets skyld ringt hjem til moren i storefri for å høre om det sto bra til, og da hadde det ikke vært noe galt. Men da han dro fra skolen, for bare en liten stund siden, hadde den ekle forutanelsen kommet over ham igjen, enda sterkere denne gangen. Uten noen egentlig grunn ante det ham at familien svevde i fare. Han visste jo at det var tåpelig, han visste at han ikke hadde noen rasjonell forklaring på denne følelsen, men han kunne ikke noe for det. Han måtte komme seg hjem så fort som mulig for å forsikre seg om at alt gikk bra.

Da han endelig kom frem til gården, var han helt pumpa. Han bare slengte sykkelen fra seg borte ved skjulet, tok seg ikke tid til å sette den inn, og stormet mot døren.

Der bråstanset han, og hjertet hoppet over et slag.

Joker, hunden hans, hadde ikke kommet stormende ut for å hilse ham velkommen, som han pleide hver dag. Han hørte heller ikke at han bjeffet på baksiden av gården. «Han har vel tatt seg en tur ut i skogen,» sa Jack beroligende til seg selv.

Men det hjalp liksom ikke. Han la igjen på sprang mot døren. Den sto på gløtt, så det var bare å gå rett inn.

Men det var noe som holdt ham igjen.

Så vidt han kunne se, var alt som vanlig. Lyset i stuen var på, og han hørte et dempet surr av stemmer fra TV-en.

Men det var noe underlig i luften.

Skjelvende gikk han inn i stuen. Faren satt i sofaen foran TV-en, med ryggen til ham. Han så at han lente hodet mot ryggstøet.

– Pappa …

Ikke noe svar. Fjernsynet sendte et fjollete program der noen imiterte berømte sangere, og Jack klamret seg desperat til tanken om at faren hadde sovnet. Det ville jo ha vært logisk.

Han gikk rundt sofaen, og etter et øyeblikks nøling så han faren rett inn i ansiktet.

Han satt urørlig, blek, med vidt oppsperrede øyne, men med et tomt blikk som ikke så på noe. Det fantes ingen tegn til blod eller vold på ham.

Men Jack skjønte at han var død.

Noe slo ned i bevisstheten, tungt som en slegge. Et øyeblikk var det som om tiden sto stille, og hjertet med den. Men i neste sekund begynte verden rundt ham å slingre, snurre rundt med svimlende fart. Han kastet seg frem mot faren og ristet ham, gang på gang, i et forsøk på å få ham til å reagere. Innerst inne visste han at det ikke nyttet, men han nektet å tro det.

– Pappa! Pappa, vær så snill, pappa, du må våkne …

Stemmen brast med et vettskremt hulk. Han lurte plutselig på om det kanskje ikke var for sent, at han burde ringe etter sykebil, og kan hende … Han stormet bort til telefonen og tok av røret.

Men det var ingen summetone. Jack slengte røret fra seg i sinne og fortvilelse. Han tørket tårene med ermet på genseren, snudde seg og løp opp trappen.

– Mamma! ropte han. – Mamma, fort deg ned, og ta med deg mobilen!

Han snublet i et trappetrinn, falt og skrubbet opp knærne, men det stanset ham ikke. Han kom seg på beina igjen og løp videre:

– Mamma!

Han tidde brått, for det var noen i enden av gangen. En som ikke var moren hans. Han stanset tvert, forskrekket. De stirret på hverandre et øyeblikk.

Det var en mann med nøttebrune øyne og fine ansiktstrekk, men med et hardt, nærmest hånlig uttrykk. Han hadde på seg en slags fotsid kjortel, og håret var mørkt og krøllete.

– Hvem … hvem er du? mumlet Jack forvirret, ennå med øynene fulle av tårer.

Noe fanget hans oppmerksomhet. På parketten, foran fyren med kjortelen, lå det en livløs bylt. Jack så hvem det var og ble skjelven i knærne. Han måtte støtte seg til veggen for ikke å falle.

Det var moren som lå der på gulvet, blek, med hodet vendt mot ham og vidåpne øyne.

Jack kjente at blodet frøs til is i årene. Dette kunne ikke være sant …

Men det var ingen tvil. Morens blikk var tomt, uttrykksløst.

Øynene var døde.

– Mamma!!! skrek gutten, helt fra seg.

Han løp mot henne, brydde seg overhodet ikke om mannen med det svarte håret.

Nå skjedde alt fort. Den ukjente mannen brølte noen ord på et språk som Jack ikke forsto (men som det likevel var noe forunderlig kjent ved), og noe slo gutten i brystet, tok pusten fra ham og slengte ham baklengs.

Jack gikk rett i veggen og ristet fortumlet på hodet mens han hev etter pusten. Han hadde ingen anelse om hva som hadde støtt ham bort med slik kraft. Fyren i kjortelen var ennå langt utenfor rekkevidde da hva-det-nå-var kastet ham rett i veggen.

Men han stanset ikke opp for å tenke på det. Slaget hadde rykket ham tilbake til virkeligheten.

Det gikk opp for ham at den bisarre skapningen etter all sannsynlighet var skyld i foreldrenes død. Og noe dypt inni ham, noe som lå godt gjemt og slumret og bare våknet i visse situasjoner, noe som Jack likevel kjente veldig godt fra før, brølte nå av sorg, sinne og hevntørst.

Likevel visste han at det klokeste var å snu og ta beina på nakken, komme seg vekk derfra og varsle politiet.

Heldigvis for ham selv klarte han å beherske raseriet, slik at fornuften fikk slippe til. Han spratt opp, reagerte fortere enn motstanderen hadde tenkt. Så la han på sprang i retning av trappen, hørte at mannen ropte etter ham, men stanset ikke. Han styrtet ned trappen, og i farten snublet han igjen og ramlet ned i stuen.

Men idet han skulle til å reise seg, merket han et iskaldt gufs bak seg, og det gikk en skjelving gjennom ham. Langsomt stablet han seg opp.

Foran ham sto en gutt som var litt større enn ham, kledd i svart. Han var tynn og senete, med milde trekk og kastanjebrunt hår, fint og glatt, som falt ned på begge sider av ansiktet. De blå øynene boret seg spørrende inn i ham.

Det var første gang de møttes, det var Jack sikker på. Men av en eller annen grunn følte han straks en sterk avsky for ham, som om den ukjente guttens nærvær var nok til å gi ham kuldegysninger.

Han tok seg sammen og så ham inn i øynene.

Plutselig følte han noe rart, som om det gikk et støt gjennom ham, som om noe hadde trengt inn i ham og utforsket hans hemmeligste tanker og innerste følelser.

Og en ting til.

Kulde.

Jack var lamslått, trollbundet av den svartkledde guttens blikk.

«Jeg har lett etter deg,» lød en stemme i hodet hans.

Og i det samme skjønte Jack, på et eller annet vis, at han skulle dø, slik en flue vet det når den er fanget i et spindelvev, slik en mus vet det når den møter blikket til en slange.

Men så var det noe som tok tak i ham og slengte ham brutalt til side, bort fra den svartkledde gutten. Jack falt over ende, ned på gulvteppet, ristet på hodet og kastet seg rundt for å se hva som foregikk, og hvem som hadde rykket ham bort fra dødens blikk.

Den som hadde reddet ham, var en ung mann i tjueårsalderen − høy og muskuløs, med kort kastanjebrunt hår og et alvorlig og strengt uttrykk − som bare hadde dukket opp fra løse luften og stilt seg mellom Jack og den andre gutten. Det var noe ved ham som avtvang respekt, til tross for de rare klærne han gikk med. Den svartkledde gutten så likeglad på ham, men inntok en holdning som vitnet om sindig årvåkenhet. Jack så måpende at nykomlingen trakk et sverd fra beltet og stilte seg opp foran motstanderen hans. Den svartkledde så ut til å ta imot utfordringen, for han trakk sitt eget sverd fra skjeden han hadde festet på ryggen, og parerte den andres slag med nesten overmenneskelig fart og spenst. Jack, som var lammet av skrekk, ble bare stående og se på de to ukjente som kastet seg ut i en duell hjemme i hans egen stue. De veltet spisebordet, spjæret gardinene, smadret TV-en med et støt som ikke traff der det skulle. Jack sto maktesløs og så på disse ødeleggelsene, ute av stand til å røre seg. Den unge mannen som plutselig hadde dukket opp, beveget seg støtt og sindig, og støtene var kraftige, men den svartkledde gutten var mye raskere og spenstigere, taus og drepende. Jack merket at hver gang sverdene smalt mot hverandre, sprutet det nærmest overnaturlige gnister fra eggene.

Dette var ikke sant, det var et mareritt, det kunne umulig skje. Han følte trang til å skrike, men i det samme var det noen som trakk i ham og holdt noe for munnen hans.

Det svimlet for Jack. Hans første innskytelse var å rive seg løs, men det klarte han ikke. Han snudde seg og så at den som hadde fanget ham, var en slank gutt i atten–nittenårsalderen, med svart hår, store mørke øyne, tiltalende ansiktstrekk og en alvorlig mine. Jack ville riste ham av seg, men den unge mannen var sterkere. Han så ham inn i ansiktet og ristet på hodet, og Jack skjønte da at han var en venn, og at han var der for å hjelpe ham. Han hugg desperat tak i armene hans.

– Vær så snill, hulket han, – vær så snill og hjelp meg … mor og far …

Men den unge mannen ristet på hodet og sa noe uforståelig, og Jack skjønte at de snakket forskjellige språk. Han snudde seg for å peke på sofaen der farens kropp lå, men så vendte han hodet brått bort, for han orket ikke å se.

Imens fortsatte de to andre med sin spesielle fektekamp, og mannen i kjortel, han som hadde myrdet foreldrene til Jack, hadde dukket opp øverst i trappen. Gutten som holdt Jack fast, ble oppmerksom på det. Han ropte et eller annet, og den andre nikket og trakk seg tilbake mot ham. Den svartkledde gutten sprang etter ham og svingte med sverdet i samme øyeblikk som motstanderen grep fatt i armen på vennen sin.

Jack kjente at fingrene skar seg inn i underarmen hans, og det siste han så før alt begynte å gå rundt for ham, var to iskalde blå øyne …

Jack satte i et skrik og sperret opp øynene. Han satte seg opp i sengen, pustet hikstende og kjente at hjertet hamret vilt i brystet.

Det var bare en ufyselig drøm, tenkte han ergerlig.

Men han skalv fremdeles. Han kunne ikke fordra slanger, og han hadde drømt om en slik en, kjempestor, skrekkinnjagende, som kneiste under en forunderlig, blodrød himmel. En himmel med seks store stjerner som skinte med en blendende glød.

Han prøvde å roe seg ned. Han skalv og følte en underlig angst som klemte til rundt hjertet som en klo av is. Han hev etter pusten. Det har bare vært et mareritt, sa han til seg selv. Men det var ikke første gang han drømte om en slik scene, og han lurte enda en gang på om han kanskje hadde sett den i en science fiction-film. I så fall kunne han ikke huske det.

Før han drømte om kjempeslangen, hadde han hatt en mye mer skremmende drøm. Han husket den bare vagt, men visste at den hadde noe med moren og faren å gjøre, og det var noe han helst ikke ville huske.

Han lot hånden gli over det blonde håret, rusket i det og kastet et blikk til høyre, speidet etter de selvlysende tallene på den digitale vekkerklokken.

Han stivnet av forskrekkelse.

Han var ikke hjemme på rommet sitt. Han lå i en fremmed seng, på et fremmed værelse, på et fremmed sted. Rommet var heller ikke av det vanlige slaget: Veggene hadde ingen hjørner, men var merkelig avrundet. Det var som å befinne seg i en kjempeiglo. Et vindu, også det rundt, åpnet seg på den ene siden av rommet. Utenfor vinduet kunne han se en klar stjernenatt og noen mørke trekroner, men det var ikke det landskapet han kjente.

Jack glippet forvirret med øynene. Hvor i all verden befant han seg? Hva var det som foregikk?

Han spratt opp og vrengte noen fantastisk bløte lakener til side. Så lette han etter lysbryteren, men fant den ikke. Han ventet på at øynene skulle venne seg til mørket, så han fikk sett seg omkring.

Det var ikke mange møbler i rommet. En stol og et bord med en merkelig form, et skap i samme stil og noe som så ut som en blanding av en reol og en kommode. Og to dører.

Den ene sto på gløtt til noe som så ut som en garderobe. Jack åpnet den andre, trakk i et dørhåndtak av et merkelig grønnblått metall og smatt ut.

Han kom ut i en gang med hvelvet tak, som en tunnel, som svingte mykt til høyre, uten hjørner. Den var opplyst av elektriske lampetter, med helt normale pærer. Jack pustet dypt, og kjente seg svimmel. Dette var helt sprøtt.

Han gikk forsiktig videre, unngikk så godt han kunne å bråke … og så støtte han på noen. Jack for sammen. Det var en mørk ung mann, slank og senesterk. Jack hadde sett ham før …

… i stuen hjemme, da han holdt ham fast mens de to andre utkjempet en duell.

Plutselig husket han alt. At han hadde skyndt seg hjem til gården, at han hadde sett mannen med kjortelen, kampen mellom forfølgeren og redningsmannen, de umenneskelige blå øynene, de døde foreldrene …

Moren og faren. Døde.

Det hadde ikke vært en drøm. Alt det der hadde virkelig hendt.

Jack kvalte et skrik av sinne og fortvilelse, og nesten uten å tenke over hva han gjorde, kastet han seg rasende over den unge mannen og prøvde å slå ham. Det kom så overrumplende at begge falt over ende. Gutten utbrøt et eller annet på det fremmede språket, men Jack var ikke mottagelig for fornuft. Han dengte løs med knyttnevene i et forsøk på å skamslå ham, men plutselig hugg to jernnever fatt i håndleddene hans, så det gjorde vondt, og en sindig, rolig og myndig stemme sa et eller annet, som han heller ikke forsto. Han prøvde å rive seg løs, men klarte det ikke. Han merket at de trakk ham bakover, for å skille ham fra motparten. Han strittet imot, var blind av raseri. Han snudde seg for å se hvem som hadde fanget ham, og bak seg så han den unge mannen som hadde kjempet mot gutten med de blå øynene, hjemme hos ham. Han var fryktelig sterk, hadde stål i armene. Jack skjønte at denne mannen ikke hadde noen problemer med å holde ham i sjakk, til tross for at Jack strittet imot alt han orket.

Til slutt var han så sliten at han bare ga opp. Han satt i saksa.

Han bare sank sammen, skjelvende og hikstende, ute av stand til å beherske seg.

Den mørke gutten han hadde gått løs på, bøyde seg over ham og sa noe, men Jack vred ansiktet bort, rasende og engstelig på samme tid. Gjennom tårene så han imidlertid at den unge mannen stirret stivt på ham, alvorlig og bekymret. Han sa noe mer, og denne gangen løftet Jack hodet. Det lød fransk. Men han kunne ikke fransk. Den andre rynket pannen tankefullt, og så prøvde han igjen.

Denne gangen forsto Jack.

– Eh … ja … jeg snakker engelsk, mumlet han på det språket. Hans egne ord lød så fremmedartede. Han svelget tungt for å rense strupen litt. Så vred han på hodet for å gni ansiktet mot armen og få tørket tårene, for han ble fremdeles holdt fast og kunne ikke bruke hendene.

Den andre gutten så tankefullt på ham.

– Bra. Egentlig er jeg ikke så flink i engelsk, for jeg har hatt knapp tid til å lære det, forklarte han på stotrende engelsk med en merkelig aksent. – Men jeg tror nok vi skal forstå hverandre.

Jack nikket mismodig. Han snakket engelsk nesten like godt som morsmålet. Faren var tross alt engelsk … Tanken på faren minnet ham igjen om hvordan han hadde sett ham sitte i sofaen, død, og han lukket øynene for å unngå at de ble fylt med tårer igjen. Alt det der var jo bare et mareritt …

– Dette er ikke noe egnet tidspunkt for en prat, jeg er klar over det, fortsatte den unge mannen. – Jeg vil bare du skal vite at hva som enn skjer, så er du trygg her.

– Trygg! sa Jack forbitret. – Etter det dere gjorde mot foreldrene mine …!

– Vi reddet livet ditt, påpekte den andre. – Hvis vi hadde kommet i tide, kunne vi kanskje ha reddet foreldrene dine også, men de kom oss i forkjøpet, nok en gang.

Ansiktet hans uttrykte så mye raseri og frustrasjon at Jack måtte tro på ham.

– Foreldrene mine …, gjentok han, for han kunne ikke få tanken ut av hodet.

Han prøvde å sette sammen puslespillet i hodet. Det han hadde iakttatt hjemme hos seg, var en kamp mellom to forskjellige grupper. To personer, mannen med kjortel og den svartkledde, hadde drept foreldrene hans. Etter all sannsynlighet ville de ha drept ham også, om det ikke hadde vært for de to unge mennene han snakket med, og som på en eller annen måte hadde fått ham bort derfra. Hvorfor hadde alt dette hendt? Hvem var de? Og hva hadde foreldrene hans med alt dette å gjøre?

– Hvorfor? hvisket han mistrøstig. – Hvorfor dem?

Denne gangen kunne han ikke hindre at en tåre trillet nedover kinnet, og han snudde hodet brått bort for at de ikke skulle se ham gråte.

Den unge mannen så medfølende på ham.

– Jeg er fryktelig lei for det. Det eneste jeg kan si deg, er at vi skal beskytte deg, og at vi skal fortsette kampen for at ikke flere skal dø.

– Flere … dø? sa Jack desorientert.

Den andre mannen sukket.

– Det er ikke verdt at du blander deg opp i dette. Jo mindre du vet, desto tryggere er du.

Det var noe i Jacks indre som gjorde opprør.

– Nei! ropte han. – Nei, ikke tale om, jeg er nødt til å vite hva som skjedde! Hører du det? Og jeg vil hjem igjen! Hvem er dere? Hvor har dere ført meg?

– Til et trygt sted, fastholdt den andre. – Og angående hvem vi er, kan jeg bare si deg navnene våre: Jeg heter Shail, og vennen min heter Alsan. Han snakker ikke engelsk, la han til med et oppgitt sukk, – heller ikke fransk eller noe som kan ligne det.

Jack snudde seg mot Alsan, som sto der med en likegyldig mine ved siden av ham. Shail trakk på skuldrene og sa noe på sitt eget språk. Alsan slapp taket i Jack, som gned de verkende håndleddene. Han skjønte fremdeles ikke hva som foregikk.

– Jeg heter Jack, mumlet han.

Han sank sammen på gulvet, hadde ikke krefter til å reise seg igjen, så han ble sittende der i en liten tull, med bøyd hode, skjelven av frykt, sorg, smerte, raseri, maktesløshet … det var så mange følelser som myldret sammen inni ham at han et øyeblikk trodde han befant seg i en orkans øye.

Shail reiste seg og rakte ham hånden for å hjelpe ham opp. Jack løftet hodet og så på ham, ennå helt desorientert. Han blunket for å tvinge tårene tilbake.

– Vi vil hjelpe deg, sa han, dypt alvorlig.

Jack nølte, men rakte ham til slutt hånden og kom seg på beina. Han snudde seg mistroisk mot Alsan. Den unge mannen hadde fremdeles steinansikt, men det var sympati og medlidenhet i blikket. Jack ble usikker.

– Du er ikke alene, sa Shail mildt.

Jack kjente at det gikk rundt for ham. Beina sviktet som om de var av gelé. Han merket knapt nok armene til Alsan, som holdt rundt ham for at han ikke skulle falle om.

Han hadde en vag fornemmelse av at de førte ham med seg til et større rom, hvor de fikk ham til å sette seg i en lenestol. Da det sluttet å gå rundt for ham og han kunne se seg omkring, så han at han befant seg i en stue som var møblert i samme stil som det rommet hvor han hadde våknet, og innredet med en rekke elementer som liksom ikke hørte hjemme der: lamper, et musikkanlegg, en datamaskin …

– Velkommen til operasjonsrommet vårt, sa stemmen til Shail ved siden av ham.

Jack for sammen og snudde seg. Han så den unge mannen stå og støtte seg til dørkarmen. Han smilte vennlig. Han la merke til at han hadde en hvit skjorte utenpå jeansen, og så ut som en helt normal gutt. Likevel var det noe ved ham som gjorde ham annerledes. Jack speidet etter Alsan, men oppdaget at han hadde gått sin vei.

– Du fikk et illebefinnende, fortsatte Shail. – Du er veldig svak og må få i deg noe mat. Er du ikke sulten?

Jack ristet på hodet.

– Magen er helt i ulage.

– Det forundrer meg ikke, nikket Shail alvorlig. – Du har hatt det fryktelig stritt.

Jack tvang sorgen tilbake og så strengt på Shail.

– Jeg må få vite hvordan det ligger an, krevde han.

Den unge mannen sendte ham et tankefullt blikk.

– Greit, sa han til slutt. – Jeg skal prøve å forklare visse ting for deg. Han satte seg ved siden av ham. – Du vil vel gjerne vite hvem det var som kom hjem til deg forleden kveld, og hvorfor.

Jack nikket.

– Det er en lang historie. La oss si det slik: Disse typene er på jakt etter … helt spesielle mennesker. Slike som har sluppet bort fra et … sted. Det stedet som de kommer fra.

Han stirret stivt på Jack og ventet på en reaksjon, men det kom ingenting.

– Jeg … jeg skjønner ingenting, mumlet gutten forvirret.

Shail rynket pannen.

– Er det virkelig sant … vet du ingenting? Har du ingen anelse om hvor moren og faren din kom fra?

– Faren min var engelskmann, moren min dansk. Er det det du tenker på?

Shail strøk seg tankefullt over haken.

– Noe så rart …, mumlet han. – Du snakker ikke idhunittisk, og du har ingen anelse om hvorfor de angrep dere. Det er ikke mulig at foreldrene dine ikke har fortalt deg noen ting. Og likevel … På den annen side, de … Nei, det er ikke mulig, de gjør ingen feil …

Nå var det slutt på Jacks tålmodighet.

– Fortell meg det nå! Jeg må få vite hva som har hendt. Er det klart?

– Ja vel, ja vel. Husker du den svartkledde gutten?

Jack skalv ufrivillig. «Jeg har lett etter deg,» mumlet stemmen på nytt, i en fjern avkrok av hukommelsen.

– Jeg ser at du gjør det, bemerket Shail. – Altså, han … han heter Kirtash og er en morder. En meget spesiell morder, iskald, nådeløs og svært … mektig.

– Hvordan mektig? spurte Jack, og kjente igjen at det gikk kaldt nedover ryggen.

– Det er ikke så godt å forklare, men jeg er sikker på at du alt har lagt merke til det. Den andre, troll … jeg mener, han med kjortelen, korrigerte han seg, – heter Elrion, og det er ikke så lenge siden han sluttet seg til Kirtash. Det er iallfall underlig, for Kirtash handler alltid på egen hånd. Men jeg tror nok det var Elrion som …

Han tidde et øyeblikk.

– … som angrep moren og faren min? innskjøt Jack lavt. Han fikk en klump i halsen og svelget tungt, prøvde å unngå at tårene piplet frem igjen.

Shail nikket bedrøvet.

– Men hvem skulle ønske …? Stemmen til Jack brast. Han gjorde sitt ytterste for å fullføre setningen, men klarte det ikke. Han fikk bare presset frem: – Og hvorfor?

Shail sukket.

– Det stedet vi kommer fra, Jack, blir styrt av noen … la oss kalle dem … individer … som ikke liker at noen setter seg opp mot dem. Derfor har de sendt Kirtash. Det han gjør, er å dra omkring i verden og jakte på folk … som oss. Folk som … lever i eksil. Folk som har flyktet hit. Han jakter på dem, han finner dem … og han dreper dem.

Jack trakk pusten dypt. Han så straks for seg et land som ble knuget av diktatorer som styrte med jernhånd.

– Men foreldrene mine … hørte ikke til på det stedet, innvendte han. – Det ville de ha fortalt meg.

– Kanskje det, eller kanskje ikke, Jack. Du har kanskje rett, og Kirtash og folkene hans har tatt feil av dere. Men det ville forundre meg veldig, for de pleier aldri å begå den slags tabber.

Jack sa ingenting. Han hadde store problemer med å ta inn over seg alle opplysningene.

– Vi er … opprørere, fortsatte Shail. – Eller overløpere, som de kaller oss. Alsan og jeg kom hit for å fullføre et kall, og så støtte vi på Kirtash. Vi har prøvd å hindre ham i å drepe flere av folkene våre, men han kommer oss alltid i forkjøpet og … Nå var det Shails tur til å grøsse. – Vi kan ikke kjempe mot ham. Vi har ikke de midlene som skal til.

– Hva …? Det skjønner jeg ikke. Han er jo bare en gutt, han kan ikke være stort eldre enn meg. La gå, kanskje et par år eldre, men likevel … han er fremdeles en guttunge, og hvis han er alene …

Shail så på ham med et uransakelig blikk.

– Kirtash er ikke hva man skulle tro. Så vidt vi vet, er han bare femten år, men han har drept utallige mennesker siden han kom hit.

– Men det … det er ikke mulig, det er … vanvidd.

– Vanvidd eller ikke, det er iallfall sant. Tro meg på mitt ord, ingen som har tatt kampen opp mot ham, har sluppet levende fra det. Ingen.

Jack hadde inntrykk av at Shail skalv, og det oppfattet han som et dårlig tegn. Han kom plutselig til å tenke på noe.

– Men vi slapp jo unna. Kirtash hadde sverdet sitt og skulle til å … Han rynket brynene. – Og jeg besvimte, og plutselig var jeg her.

Shail virket ille til mote.

– Vi stakk av, sa han underfundig, – uten å ta et oppgjør med ham. Alsan hadde ikke kunnet holde stand lenge, så vi … måtte flykte.

– Men hvordan?

– Han ville ha drept oss, fortsatte Shail og vred seg unna spørsmålet. – Han er trent opp til å bli den beste og mest nådeløse morder verden har sett. Han er rask, giftig og dødelig som en skorpion. Og veldig diskré. Han etterlater aldri spor, ingenting som kan vitne om at han har vært der. Han er som dødens skygge. Som Bibelens morderengel.

Jack hev etter pusten. Det gikk rundt for ham igjen.

– Jeg må hjem igjen, fikk han så vidt sagt.

– Nei, det kan du ikke. Hvis du vender hjem, vil Kirtash finne deg og drepe deg. Det verste han vet, er å gå fra halvgjort arbeid. Her er du trygg.

Jack løftet hodet og så ham inn i øynene.

– Trygg? sa han. – Jeg vet jo ikke engang hvor jeg er. Dette er et veldig rart sted …

Shail trakk på smilebåndet.

– Dette stedet er Limbhad. Det ble bygd av forfedrene våre for lang, lang tid siden. Kirtash og hans folk vet ikke om det. Det er et hemmelig tilfluktssted.

– Hvordan kan du vite at de ikke finner dere?

Shail reiste seg med et alvorlig uttrykk i ansiktet.

– Vi har våre midler. Vi er ikke så forsvarsløse som man skulle tro. Det er bare det at … Han nølte før han fortsatte, med lav stemme: – Det er bare det at Kirtash overgår oss alle. Jeg skulle gjerne visst hvem han egentlig er, la han til, nærmest for seg selv.

Jack lente seg tilbake mot ryggstøet i en makelig lenestol og lukket øynene.

– Så blek du er, sa Shail. – Du må prøve å komme til krefter igjen.

Men Jack ristet på hodet.

– Foreldrene mine skal ha flyktet fra et sted, sa han sakte. – Hva er det for et sted?

Shail svarte ikke. Han ble sittende og se tvilrådig på ham.

Jack ga seg ikke: – Hva er det for et sted?

– Det heter Idhun, sa Shail endelig lavt.

Jack glippet forfjamset med øynene.

– Det har jeg aldri hørt om.

Shail sa ingenting. Han reiste seg og forlot rommet uten et ord. Jack ville holde ham tilbake, men reagerte for sent, og da han prøvde å komme seg på beina, sviktet de under ham. Ravende kom han seg ut i gangen igjen. Men Shail var allerede borte.

Jack ble stående rett opp og ned et øyeblikk. Så lot han seg sakte skli ned på gulvet til han satt med ryggen støttet til veggen. Han slo armene rundt knærne, lente hodet mot dem, krøkte seg sammen over seg selv og brast igjen i stille gråt.

Han var trett, veldig trett. Frykten og spenningen var som blåst bort, og hadde etterlatt seg tristhet og mismot. Han visste ikke om Shail hadde snakket sant, ikke engang om han virkelig kunne føle seg trygg på dette stedet, men én ting var sikkert: Man var nesten nødt til å bli rolig i denne fredelige, stille og stjerneklare natten som han kunne se utenfor vinduet. En fredfylt plett. Jack lukket øynene, skulle så gjerne ha hvilt seg, men hjertet fortsatte å blø. På bare noen timer var hele hans verden blitt snudd på hodet. Moren og faren hans var døde, og han visste ikke hvorfor. Han satt fast på et ukjent sted, og visste heller ikke hvorfor. Og det var noe veldig rart ved alle disse personene: de to individene som hadde trengt seg inn hjemme hos ham … altså Alsan og Shail …

Uten selv å ville det kom han til å tenke på det øyeblikket da livet hans gikk i tusen knas. Mannen med kjortelen, han som het Elrion, hadde drept foreldrene hans, eller kanskje var det den andre som hadde gjort det, den som Shail hadde kalt Kirtash, gutten med … med de blå øynene.

Jack skalv ufrivillig.

Han frøs.

Han vendte hodet bort. Aldri mer skulle han få se moren og faren sin i live, og det var en grusom og skremmende tanke. Han var blitt foreldreløs. Med ett slag.

Det var ikke lett å fatte det.

Et øyeblikk trodde han at han ikke kunne makte det, han ville la seg rive med av sorgen, lukke øynene og sove, sove for bestandig, aldri mer våkne, så han slapp å hanskes med frykten og sorgen. Han lot seg skylle med av følelsenes flodbølge, og den holdt på å drukne ham. Men sakte, litt etter litt, kom han seg ovenpå.

Han ante ikke hvor lenge han hadde sittet der, sammenkrøpet inntil veggen, men etter en stund løftet han hodet og skjønte at han fremdeles befant seg på det merkelige stedet som Shail hadde kalt Limbhad, alene, i dette rommet. Han pustet dypt og prøvde å tenke litt klarere. Da fant han ut at han skulle reise seg og komme seg ut av dette huset, på tross av det Shail hadde sagt. Han skulle se etter en telefon og ringe til politiet, og så skulle han prøve å kontakte onkelen og tanten sin, som bodde i Silkeborg. De måtte jo være bekymret for ham.

Han reiste seg vaklende og begynte å gå bortover gangen for å se etter utgangen.

Etter en stund fant han en dør som sto på gløtt, og som det sivet lys ut fra. Jack kikket forsiktig inn.

Han hadde kommet til kjøkkenet, et kjøkken like merkelig og originalt som alt annet på Limbhad. Innerst i rommet brant en varm og innbydende ild, og kjøkkentøyet, i diverse fasonger, var stilt opp i en rekke skap med avrundede hjørner. Til høyre var det imidlertid et kjøleskap, en elektrisk ovn og en plate av glasert keramikk. Jack vente seg aldri til denne blandingen av eksotiske ting og tvers igjennom alminnelige husholdningsapparater. Det var en kontrast som skurret litt.

Han skulle til å gå da han snublet i noe og hørte en fortørnet mjauing. En kanelfarget katt flyttet seg unna ham og så hovmodig på ham før den kløv opp i en stol med et elegant sprang og la seg makelig til rette der. Så lå den der og glante på ham med et fornærmet blikk.

– Jeg beklager, mumlet Jack.

Han hørte en lyd, og da han snudde seg, oppdaget han at det sto en benk inntil veggen, og der satt det en jente med beina over kors og et krus med melk mellom hendene. Jack hadde ikke lagt merke til henne før. Hun kunne vel være rundt tolv år, med langt kastanjebrunt hår og mørke øyne som virket for store for det lille ansiktet, som var brunt med en liten oppstoppernese. Øynene var festet på ham, og Jack hev etter pusten. Adjø til forsøket på å gå ubemerket omkring. Men uansett, denne jenta virket ikke farlig.

Hun så forsiktig på ham, og Jack løftet hendene, liksom for å unnskylde seg.

– Hei, sa han.

Jenta skjønte det ikke. Jack prøvde å hilse på engelsk, og da spredte det seg et smil i ansiktet hennes.

– Hallo, svarte hun.

– Jeg heter Jack, sa han.

– Og jeg er Victoria.

Engelsken hennes var ikke så verst, men ikke så flytende som Jacks. Han ble fort klar over at han ikke kunne liste mange opplysninger ut av henne.

– Er du en venninne av Alsan og Shail? Hun nikket. – Er du fra Idhun, da?

Victoria tenkte seg litt om før hun svarte. Katten hoppet opp på bordet, satte en støkk i Jack, og så på ham med ublide øyne. Han rakte frem hånden og strøk den over den silkebløte pelsen. Katten la på ørene, og om litt lå den med magen i været og malte. Gutten smilte.

– Det vet jeg ikke, sa jenta til slutt forbeholdent.

Jack begynte å føle seg frustrert. Shail visste mer, men han ville ikke fortelle. Alsan også, antagelig, men han snakket bare det fremmede språket (idhunittisk, var det ikke det Shail hadde kalt det?), og Victoria virket noe mer pratsom, men behersket ikke engelsk godt nok til å uttrykke seg særlig klart.

– Det skjønner jeg ikke, sa gutten. – Jeg skjønner ingenting. Jeg vil ha svar.

Victoria så på ham og åpnet munnen for å si noe, men tok seg i det. Det virket som om hun ikke fant ord. Jack dumpet ned på en skammel, satte opp en sur mine, og gjemte ansiktet mellom hendene.

Han for sammen da han merket at Victoria var like ved. Hun hadde reist seg og sto ved siden av ham og holdt i noe. Jack kikket på det. Det var et kjede, og i det hang det en amulett av sølv, formet som en heksagon – en sekskant – med et underlig symbol inngravert. Jenta gjorde tegn til at han skulle henge kjedet om halsen, og Jack adlød. Plutselig kjente han et slags støt, og en kriblende følelse ilte gjennom ham.

– Enn nå, da? sa hun plutselig, til guttens overraskelse. – Skjønner du meg nå?

Jack glippet forfjamset med øynene, overbevist om at han ikke hadde hørt riktig. Victoria hadde ikke snakket engelsk, ikke dansk heller, men han hadde forstått henne fullkomment. Hadde det ikke vært for at det virket umulig, ville Jack ha sverget på at hun snakket til ham på det fremmede språket til Alsan og Shail.

– Men … men jeg skjønner ikke …, stotret Jack. Han klarte ikke å si noe mer. Det viste seg at nå snakket han også et språk som ikke var hans.

Victoria smilte.

– Det er en kommunikasjonsamulett, forklarte hun. – Hvis du har den på deg, kan du snakke og forstå språket vårt. Ingenting å bekymre seg for, du kan godt beholde den. Jeg tror jeg er blitt flink nok i idhunittisk nå, og hvis ikke fikser nok Shail én til.

Jack løftet hånden forvirret til hengesmykket som Victoria hadde gitt ham. Det utløste et kraftig lysglimt, og gutten kom med et forskrekket utrop.

– Au! Jeg fikk elektrisk støt!

Igjen så Victoria på ham med det forbeholdne uttrykket i ansiktet.

– Den reagerte på deg, sa hun dempet. – Tror du ikke på magi, da?

– På hva?

– Victoria!

De snudde seg mot døren. Der sto Shail og så bekymret på dem.

– Hva har du fortalt ham?

– Hva er det du ikke har fortalt ham, Shail? Sa du ikke at du skulle snakke med ham?

Shail satte opp en alvorlig mine som passet til omstendighetene.

– Saken er den … at han ikke er akkurat som oss.

Victoria så overrasket på Jack.

– Hvorfor har dere tatt ham med hit, da?

– Fordi Kirtash gikk løs på ham.

– Men hvis Kirtash gjorde det, er det fordi han er en av oss.

Jack åpnet munnen for å gi sitt besyv med, men en myndig stemme brøt inn i samtalen:

– Hva foregår her? Hvorfor skriker dere sånn?

I døren sto Alsan. Det virket som om han hadde vært på trening, for han hadde bar overkropp og var badet i svette. Over skulderen hadde han slengt et håndkle. Han sto der med korslagte armer og så morskt på dem.

– Men hva …? utbrøt Jack forvirret og så storøyd på ham. – Shail sa at du ikke kunne snakke språket mitt!

– Jack, han snakker ikke språket ditt, prøvde Shail tålmodig å forklare. – Det er du som snakker vårt.

Victoria stønnet oppgitt. Alsan snudde seg mot Shail, så på ham og krevde en forklaring. Shail trakk på skuldrene.

– Jeg beklager, innskjøt Victoria, – det var min skyld. Jeg lånte ham kommunikasjonsamuletten for å kunne gjøre meg forstått, men jeg visste ikke at dere ikke hadde forklart ham noen ting …

– Jeg har forklart visse ting, forsvarte Shail seg, – men du skjønner, han hadde aldri hørt om Idhun før … han ville ha trodd jeg var sprø.

– Men han er vel idhunitt? spurte Alsan og rynket brynene enda mer.

– Det vet jeg ikke! Han er for gammel til å være sønn av de idhunittene som lever i eksil, men han hevder at han er født på jorden. Jeg kan bare ikke fatte og begripe at Kirtash tok feil av ham. Jeg føler meg helt forvirret.

– Det får være grenser for tull! freste Jack og satte en stopper for diskusjonen mellom de to. – Dere er ikke riktig kloke! Jeg drar hjem igjen, nå med det samme.

Han snudde ryggen til Victoria og strente mot kjøkkendøren, men Alsan rikket seg ikke. Han sto med armene i kors, og musklene svulmet under den glinsende svetten.

– Slipp meg frem, sa Jack, skjelvende av raseri.

Alsan fortrakk ikke en mine. Han sendte ham bare et tankefullt blikk.

– Slipp meg frem, gjentok Jack. – Jeg vil ikke være her mer.

Det virket som om Alsan kom på andre tanker, for han flyttet seg til side og slapp ham frem. Jack fortet seg ut i gangen, og på vei bort hørte han den bebreidende stemmen til Victoria:

– Dere må jo forklare ham det! Dere kan ikke fortsette å holde det hemmelig for ham i all evighet.

II

På Limbhad

Det var stille og mørkt i huset. Jack følte seg helt matt, men han ville bort derfra, koste hva det koste ville. Han klamret seg til denne tanken: bort herfra, langt bort! Hvis han var opptatt med noe, ville han avlede tankene, så han glemte at …

Det knøt seg i magen hans igjen da han mintes marerittet han hadde opplevd den kvelden. Han blunket for å tvinge tårene tilbake. Han skulle ikke begynne å gråte igjen, nei, ikke nå. Han måtte holde hodet kaldt.

Han oppdaget at bygningen hadde en merkelig arkitektur. Den besto av en stor, sentral del med avrundet form, dekket av en kuppel. Rundt ham åpnet det seg små værelser, også de formet som en iglo, halve bobler som omsluttet den store halvboblen i midten. Endelig fant han ytterdøren, formet som en oval, som førte ut til en liten og stille hage. Men den var låst.

Jack dundret med dørhammeren, rasende og fortvilet, og til slutt ga han døren et velrettet spark. Det gjorde vondt, men han følte seg straks litt bedre. Han fortsatte å utforske huset, hele tiden på jakt etter en utvei.

Han kikket inn i en hel del værelser, men andre var avlåst. Snart oppdaget han også at vinduene var stengt med noe som lignet glass, men som var mye mer elastisk, så det bulte når han presset fingeren mot det. Han skjønte imidlertid ikke hvordan de skulle åpnes, og han klarte heller ikke å knuse dem. Stoffet var som gummi, men like lett og gjennomsiktig som det fineste glass.

Han kom til en svær vindeltrapp som førte til etasjen over, og bestemte seg for å gå opp. Trappen førte opp til en kjempestor dør, dekket med underlige symboler. Også den var stengt. Til høyre var det en mindre dør som vendte ut mot en vidstrakt terrasse, formet som et skjell, og denne gikk langs hele den ene siden av bygningen.

Jack kom seg ut og gikk over terrassen for å kikke over gelenderet, som hadde myke, bølgende former. Der nede lå det en hage, og bortenfor den, en annen, noe mindre bygning, med samme arkitektur som hovedbygningen, men på toppen raget et høyt spir i været.

Jack glippet overrasket med øynene. Noen av strukturene han hadde sett, stred mot den logikken som pleide å styre vanlig arkitektur, og de stred faktisk også mot tyngdeloven. Og likevel, der var de; de hevet seg høyt over bakken, stolte, faste og trygge.

Han speidet mot horisonten. Der så han en liten skog, men skjelnet også noen fjelltopper bak trærne. Han snudde seg i alle retninger og ventet å få øye på et lysskjær som vitnet om at dagen snart skulle gry, slik at han kunne orientere seg litt.

Han så ikke noe lys.

– Det var da rart, mumlet han for seg selv. – Hvorfor blir det ikke dag? Hvor lang tid har det gått?

Han så etter månen på himmelen, men den var heller ikke å se. Så bøyde han seg over gelenderet og lurte på om han kunne hoppe ned, men han slo fort den tanken fra seg. Det var for høyt, og det eneste han ville oppnå med det, var å skade seg. Det beste ville kanskje være å gå ned i første etasje igjen og prøve å komme seg ut på en annen måte. Han skyndte seg derfor inn igjen.

Men da han igjen nærmet seg den kjempestore, elegante døren, gikk den knirkende opp.

Det var bare noen centimeter, men Jack for forskrekket sammen. Det var ingen i nærheten. Han trakk på skuldrene og tenkte at det måtte ha vært et vindkast, og uten å betenke seg gikk han inn.

Han befant seg i en enorm, sirkelrund sal med høye vegger, dekket av hyller fulle av eldgamle bøker. Midt i rommet var det et stort rundt bord av gammelt tre, omgitt av seks vakkert utskårne stoler. Jack gikk bort og så nærmere på bordet. På bordplaten var det risset inn de samme underlige symbolene, flettet sammen med noen rare tegninger av mytologiske dyr og skapninger som han aldri hadde sett. Midt på bordet var det en sirkelrund, matt opplyst revne. Jack hevet blikket og så at det rett over der, i taket, var et rundt overlysvindu, og der sivet det svake lyset fra stjernene inn. Gjennom glasset kunne han også skjelne omrisset av tre soler og tre måner.

Jack rygget instinktivt unna, skrekkslagen uten helt å skjønne hvorfor. Han stanset og tvang hjertet sitt til ro. Hva var det som hadde gjort ham så oppskaket?

Han våget seg frem igjen og kikket opp. Det var ikke noe spesielt ved dette glassvinduet. Tre soler var fordelt i trekantform. Tre måner var fordelt slik at de dannet en omvendt trekant. Begge trekantene var flettet inn i hverandre, og de stripene i glasset som forente himmellegemene, utgjorde … en sekskant.

Jack for forskrekket sammen og tok igjen tak i hengesmykket han hadde fått av Victoria − han hadde det fremdeles rundt halsen − og studerte det nøye, men det var så mørkt at han ikke kunne se det klart.

– Hadde det enda vært litt lys, mumlet han ergerlig for seg selv.

Plutselig hørte han en raslende lyd, etterfulgt av et lite smell, og et varmt og flakkende lys flommet gjennom rommet. Jack for opp som om noen hadde stukket ham, og så seg fort omkring. Det var tent seks fakler langs den sirkelrunde veggen.

– Hvem der? spurte han og prøvde å dempe de galopperende hjerteslagene. – Er det deg, Shail?

Ingen svarte. Ingenting rørte seg. Bare det spøkelsesaktige lyset fra faklene flakket og skalv, og kastet skumle skygger i rommet.

Jack rynket pannen og konsentrerte seg om smykket. En sekskant, maken til den i taket. Hva kunne det bety?

Han kastet igjen et blikk på overlysvinduet. De seks himmellegemene funklet gåtefullt, og han kjente en indre uro i seg. Han hadde på følelsen at dette var noe han hadde sett før …

… i en fremmed og grufull himmel, badet i et lys med samme farge som blod.

Jack fikk en støkk. Nå husket han det! Den drømmen hvor det dukket opp en gigantisk slange … i silhuett mot en uhyggelig, rødskimrende himmel. Men hva kunne alt dette bety? Hvilken sammenheng hadde dette tegnet med ham, med drømmene hans, med foreldrenes død?

Han bøyde seg frem for å se nærmere på glassfigurene i overlysvinduet, og uten å tenke over det støttet han seg til bordet.

Plutselig strømmet det en kraftig lysbunt fra revnen midt på bordet, en fargesprakende lysbunt som løftet seg som en strålende søyle mot gluggen med de seks himmellegemene. Jack rygget forskrekket unna, snublet og falt på gulvet. Han ble sittende på gulvflisene med åpen munn, mens det utfoldet seg en forbløffende scene foran ham.

Lysene som strømmet fra bordet hadde begynt å virvle rundt, gled over i hverandre, krysset hverandre, fikk frem de underligste og mest overraskende farger. De snurret rundt og rundt til de dannet en strålende, blågrønn kule.

Det tok noen sekunder før Jack skjønte at det var en planet han så. Hans første tanke var at det var Jorden, men så klarnet lysene, og hologrammet ble mer fullkomment. Jack innså da at denne geografien var totalt ukjent. Han oppdaget tre andre små kuler som kretset rundt den største, og ytterligere tre større, som holdt seg i ro litt bortenfor.

Solene og månene, tenkte Jack og svelget tungt.

Kulene snurret med ett fortere, og Jack fikk en følelse av at planeten ble større og større, til den dekket alt. Det var som om den nærmet seg i svimlende fart. Han lukket øynene fortumlet, men åpnet dem igjen nesten med det samme.

Og da så han seg selv på en eller annen måte der.

Det vil si, han var ikke på overflaten, men det var som om han svevde over den. Det var en herlig følelse, og han var jublende lykkelig. Helt fra han var liten, hadde han vært besatt av å fly, og en av hans sterkeste opplevelser, noe han hadde veldig kjære minner fra, var et småfly han hadde fått av en venn av faren, som var pilot, da de bodde i England.

Men her var det ikke noe småfly. Det var bare han som svevde høyt oppe i luften, seilte over himmelhvelvet. Han bestemte seg for å nyte flyvningen, ikke spolere noe ved å gruble for mye på hva som egentlig skjedde.

Han så grønne enger og bølgende åser, han så kalde stepper og svimlende høye fjell, han så en ørken et stykke lenger borte (og skalv uten helt å skjønne hvorfor), han så et endeløst hav, han så byer med den forunderligste, mest fantastiske arkitektur (og noe av det minnet om huset på Limbhad), han så mektige fossefall og vakre, stille sjøer … men først og fremst så han skoger, uendelige strekninger med kjempetrær som så ut som de streifet skyene.

Og han så skapningene.

Der var vanlige dyr, som sauer og hester, som beitet på jordene, men også vesener han aldri hadde sett. Fremmede fugler med fargesprakende fjær som kom flyende mot ham, og dyr han kunne ha sverget på at ikke eksisterte, løftet hodet og kikket på ham fra slettene og lysningene i skogene.

Jack følte seg mer og mer forvirret. Han spekulerte på hvordan han kunne våkne opp av denne overraskende drømmen, og da var det at han så dem.

Den første av dem strøk rett forbi ham og så forundret på ham, men med et klokt glimt i de gylne øynene. Jack prøvde forskrekket å trekke seg unna, men skapningen kom med et grynt som lød som en slags latter.

Etter denne fulgte tre til. Det virket som om de dukket frem fra et sted bak skyene, og det var derfor han ikke hadde sett dem før. Skjellene deres glitret i solen som polerte og gnistrende edelsteiner. De mektige vingene lagde virvelstormer i luften. Ut av de gapende kjeftene strømmet det av og til en ring av røyk.

Drager.

Enorme, praktfulle, skremmende og vakre. Mytiske dyr som bare eksisterte i legendene og i folks fantasi.

Jack ble umiddelbart fascinert av dem. Han ville følge etter, men de var allerede langt unna. Han holdt seg i ro og fulgte dem bare med blikket da de fløy av sted i retning av morgendemringen.

Plutselig syntes han at han hørte et brøl, og på en eller annen måte skjønte han at det var ment som en advarsel. Han så at dragene hadde stanset opp et stykke unna. Han hadde en fornemmelse av at det var noe galt.

De fire forbløffende skapningene svevde i luften og stirret på det uhyggelige synet: De tre månene hadde dukket opp i horisonten og beveget seg med unormal fart, steg opp på himmelhvelvet, kom de tre solene i møte. Jack fulgte dem med blikket, fascinert og skrekkslagen på samme tid, og så at de seks himmellegemene flettet seg sammen i et forbløffende mønster, og noe sa ham at dette ikke var noe som skjedde ofte. Han holdt pusten og ventet til de hadde dannet den figuren han visste at de ville tegne på himmelen – en fullendt sekskant.

Men så med ett skjedde det noe fryktelig.

Det første tegnet var en slags buldrende lyd som skaket himmelen, jorden og havet. Det andre tegnet var den blodrøde fargetonen som himmelhvelvet fikk.

Det tredje tegnet var dragenes redsel. Jack så at de snudde seg i luften og flyktet desperat bort, samme hvor, i en hvilken som helst retning …

Den første dragen styrtet i bakken som et prosjektil, plutselig omgitt av flammer. Den andre og tredje led snart samme skjebne som kameraten. Den fjerde dragen snudde seg for å se hva som hadde hendt og satte i et skrik av sorg, maktesløshet og død.

Den bakset med vingene, prøvde å komme seg unna …

… til et sted, skjønte Jack, et sted der de seks himmellegemenes ødeleggende kraft ikke kunne nå den.

Den klarte det ikke. Den eksploderte i et flammehav, akkurat som de andre.

Jack kvalte et skrik og stupte ned etter den for å komme den til unnsetning …

Han måtte bremse brått for ikke å bli slukt av flammene som slo opp fra skapningens kropp. En vind av orkans styrke førte ham langt, langt av sted, han tumlet kast i kast bortover … Da han fikk summet seg litt, falt han som en stein, rett ned mot skogen. Men så snart han ønsket å stanse opp, klarte han det.

I det samme var det noe lynraskt og vislende som strøk forbi ham som en pil. Jack kunne ikke noe for det, det gikk en skjelving gjennom ham. Han skimtet en skjellete kropp mellom skyene og tenkte at det måtte være en drage til, men da skapningen rettet seg opp foran ham, så han straks hvor feil han hadde tatt.

Det var en kjempeslange. Den utrolig lange, bølgende kroppen virket som om den omsluttet ham på alle kanter. Den holdt seg i luften ved hjelp av to enorme, hinneaktige vinger, som en flaggermus, og han hadde inntrykk av at de dekket hele himmelen. To fargespillende øyne stirret på ham fra et trekantet hode, der det mest iøynefallende var noen dødelige hoggtenner og en kløftet tunge som det hveste uhyggelig i …

Det var den samme slangen som han hadde drømt om.

Jack trakk seg unna med et skrik og prøvde å rette blikket mot noe annet. Det var da han oppdaget at himmelen var dekket av tusener av vingede slanger, en hel hærskare, som gikk løs på den vakre verdenen, som nå var hyllet i et rødlig lysskjær som ikke lovte godt.

Jack snudde seg og støtte igjen på slangen, og denne gangen var det ikke til å unngå at han så den rett inn i øynene …

Han satte i et skrik.

– Jack!

Jack åpnet øynene og satte seg brått opp, helt forvirret. Foran seg hadde han slangens øyne … nei, øynene til Victoria, som så bekymret på ham.

– Hva … hva var det som skjedde? mumlet han fortumlet, idet han oppdaget at han befant seg i rommet med faklene.

Victoria trakk seg litt unna, og Jack så seg omkring. Over bordet hang fremdeles den forunderlige kulen av lys, og der glitret det fremdeles i øynene til slangen … Jack skalv da han så hvordan blikket langsomt døde hen mellom de flakkende lysene.

– Jeg hater dem, mumlet han med et grøss. – Jeg hater slanger.

– Du så det, hvisket Victoria. – Du så hva som skjedde på Idhun.

Jack snudde seg mot henne.

– Du vil ikke si at det jeg så, var Idhun?

Jenta nikket. Hun bøyde seg og løftet opp katten, som var urolig og hadde gjemt seg bak henne.

– Jeg trodde heller ikke noe på det til å begynne med. Jeg hadde det akkurat som deg, jeg husket ingenting. Men etter at jeg hadde sett det samme som deg, fikk jeg en følelse av … av noe kjent …

– Du kan da ikke mene, avbrøt Jack henne, – at dette stedet, Idhun, er en annen … en annen verden. Med drager og alt det der.

– Det er akkurat det jeg prøver å få sagt, mumlet Victoria. – Sjelen har akkurat vist deg noe som skjedde for tre år siden: De utnyttet den magien som oppstår i forbindelse med de tre solenes og tre månenes konjunksjon, til egen vinning. Det endte med at dragene og enhjørningene døde, slik at de kunne vende tilbake til Idhun og tilrane seg makten …

– De?

– De vingede slangene. Shekene, som de kaller seg, mumlet Victoria forskremt. – Nå er vår verden underlagt deres tyranni. Du så det selv, ikke sant?

Jack skalv voldsomt.

– Det er ikke mulig, hvisket han. – Det er ikke mulig. Jeg hadde sett de slangene før, jeg så dem i drømmene mine … i marerittene mine. Men hvordan er det mulig?

Victoria vendte blikket bort før hun sa med spak stemme:

– Noen idhunittiske trollmenn klarte å komme seg til jorden rett etter invasjonen, men slangene er i ferd med å drepe alle sammen, ved hjelp av Kirtash.

Jack merket nå at han satt der og lyttet spent, fortumlet, og ristet på hodet.

– Vent nå litt … du sa … trollmenn? Mener du … magere? Men …

– Shail er en mager, avbrøt hun ham. – Du så jo selv at han dukket opp og forsvant i løse luften, så lett som ingenting. Hvordan tror du han reddet deg fra Kirtash? Han teleporterte seg sammen med deg, rett foran nesen på ham. Han kom sammen med Alsan fra Idhun for tre år siden, men han er så fascinert av teknologien på jorden at han har prøvd å lære så mye som mulig. Hvordan tror du at datamaskiner, lys og husholdningsapparater kan fungere her, når det ikke finnes noe elektrisk opplegg?

Jack åpnet munnen for å svare, men stanset forfjamset, for han husket plutselig at han hadde lett etter brytere over hele huset, men ikke funnet noen.

– Shail kom drassende med alle disse sakene hit, selv om Alsan ikke likte det. Han får dem til å fungere ved hjelp av magi. Han hadde den teorien at all magi er kanalisert energi, og han har bevist det til de grader, ikke sant?

– Kanalisert energi, gjentok Jack forbauset.

Victoria nikket.

– Menneskene på jorden har latt all magi dø, men på Idhun finnes den i blodet på mange skapninger. Og her, på Limbhad, har vi det beste fra begge verdener.

– Hva mener du med det?

– At du ikke befinner deg i din verden akkurat nå. Limbhad betyr, på gammelt idhunittisk, «huset på grensen». Den ligger i en slags fold i tid og rom, mellom Idhun og jorden. Den er liten, en mikroverden som tar slutt ved de fjellene du kan se fra vinduet. Her har tiden gått i stå: Det er alltid natt. Det er bare noen få idhunittiske magere som kan komme seg hit, og derfor er det helt trygt.

Jack rettet seg opp, fremdeles like skjelven.

– Dette kan ikke være sant. Det må være et mareritt, en hallusinasjon … det er ikke alvor. Jeg må … jeg må komme meg hjem igjen.

Og før hun fikk stanset ham, gikk Jack ut på balkongen igjen, løp bort til gelenderet og kløv besluttsomt opp på det.

– Vent, ikke gjør det, du kommer bare til å slå deg! ropte Victoria.

Men han hørte ikke på henne. Uten å betenke seg hoppet han ned i hagen.

Det var et stygt fall. Han merket at han vrikket ankelen, og så rullet han bortover bakken og kjente en smerte i albuen. Han kom seg møysommelig på beina og løftet blikket. Han så Victoria stå bøyd over gelenderet og se bekymret etter ham. Han vinket klossete til henne.

Han var fri.

Han støttet hodet mellom hendene og visste ikke sin arme råd. Det kunne ikke være sant, det kunne det bare ikke. Det var bare et mareritt, tenkte han for ørtende gang.

Det hadde tatt ham en god stund å komme seg gjennom den lille skogen og bort til klippene, som heller ikke var særlig høye. Han hadde kløvet opp, sliten og såret, men triumferende, og hadde speidet over kanten, regnet med å få se lys fra en tettbebyggelse, eller en landevei som buktet seg bortover.

Og blikket hadde møtt noe grufullt.

Ingenting.

Absolutt ingenting.

Det var ikke et intet som besto av et svart tomrom, av skygger, av en tåke som gjennomsyret alt. Det var heller ikke en endeløs ørken, en uendelig steppe, et grenseløst hav.

Det var rett og slett ingenting.

Som en slags usynlig barriere som gjorde det umulig å komme videre. Og hvis han lot blikket hvile litt lenger borte, så han …

Han kunne aldri ha forklart det. Det var som en virvelvind som kretset sakte og lydløst. Limbhad befant seg i midten av den, urørlig, en liten verden som bare var noen kvadratkilometer i utstrekning, hvor det bare var plass til en skog, en bekk, en liten fjellkjede, en slette, en ørliten stjernehimmel.

Akkurat som Victoria hadde sagt.

– Jeg beklager, sa en stemme like ved, mykt. – Jeg skjønner at det ikke er lett å ta det inn over seg, iallfall ikke til å begynne med.

Jack snudde seg og fikk øye på Victoria. Han stirret på henne som om hun var et spøkelse.

– Har du fulgt etter meg?

Hun nikket. Jack støttet haken på hendene, helt utslått.

– Du er skadet, sa Victoria lavt.

Jack trakk på skuldrene. Alt var det samme for ham. Derfor lot han henne ta ham i hånden og se på skrubbsårene han hadde fått da han falt ned fra terrassen.

Men han var tross alt ikke forberedt på det som nå skjedde. Plutselig var det et mykt lysskjær der, og han kjente noe kriblende i hånden, en følelse som spredte seg oppover armen til den forslåtte albuen.

– Hei! utbrøt Jack og rykket seg bryskt løs fra venninnen sin.

Hun smilte igjen.

– Se på hendene dine.

Jack gjorde som hun sa og oppdaget til sin forbløffelse at han ikke hadde et eneste skrubbsår.

– Hvordan … Han så vantro på henne. – Var det du som gjorde det?

Victoria svarte ikke, men hun smilte igjen. Hun tok ansiktet hans varsomt mellom hendene og så ham inn i øynene. Gutten begynte å bli oppriktig fascinert. Blikkene deres møttes, de grønne øynene til Jack, de mørke øynene til Victoria, og begge kjente noe merkelig, en rar fortrolighet, som om de hadde kjent hverandre bestandig. Victoria vendte blikket bort og brøt øyekontakten, men trakk ikke til seg hånden. Hun strøk med fingertuppene over en flenge Jack hadde på kinnet, etter å ha kommet borti en kvist da han løp gjennom skogen. Noe varmt strømmet fra fingrene hennes, og igjen kjente Jack en behagelig kribling. Da fingrene hennes dro seg unna, løftet Jack hånden til såret og oppdaget at det ikke var der lenger. Igjen så han forbauset på Victoria, som nå tok en titt på ankelen hans. Uten å ta av ham skoen gjentok hun prosessen, og smerten slapp taket.

Jack bare måpte.

– Hvordan visste du at jeg hadde vondt i ankelen?

Hun lo skøyeraktig.

– Jeg så at du haltet på høyre bein da du gikk mot skogen. Ikke noe mystisk ved det.

Jack smilte.

– Hva mer kan du gjøre? spurte han interessert.

Men Victoria så mistrøstig på hendene sine.

– Når sant skal sies, ikke så mye, innrømmet hun. – Mine helbredende evner duger bare for overfladiske sår, som oftest. Jeg kan ikke utrette store mirakler. Men jeg prøver jo å lære. Det er Shail som underviser meg.

– Du sa at Shail og Alsan hadde kommet hit fra Idhun, sa Jack. – Enn du, da?

Victoria nølte litt før hun svarte.

– Jeg har aldri kjent foreldrene mine, sa hun til slutt. – Jeg er oppvokst på jorden, på et barnehjem. Nå bor jeg hos bestemoren min, det vil si, hun som adopterte meg. Jeg vet ikke om mor og far var idhunitter. Derfor er jeg et særtilfelle. Det finnes ingen magere på jorden, skjønner du. De få som var der, kom fra Idhun, og nå gjør Kirtash kål på dem, den ene etter den andre.

Det gikk kaldt nedover ryggen på Jack.

– Mener du det var derfor Kirtash angrep foreldrene mine? spurte han lavt. – Fordi han trodde at de var trollmenn … jeg mener, magere … som hadde flyktet fra Idhun?

Victoria så stumt på ham. Jack satt med bøyd hode, bustete hår, blikket rettet mot et punkt på bakken, og en utrøstelig mine som gjorde henne dypt beveget.

– Shail har fortalt det, hvisket hun. – Noe så sørgelig.

Jack vendte hodet bort for ikke å se på henne. Victoria la merke til at det rykket lett i skuldrene hans, og nærmet seg nølende. Hun dristet seg til å røre ved armen hans.

– Jack, jeg … begynte hun, men klarte ikke å fortsette. Gutten hadde begynt å gråte, og selv om han tydeligvis syntes det var flaut at en ukjent jente så ham slik, var det også klart at han hadde behov for å lette sitt hjerte. Victoria prøvde å slå armene rundt ham, litt klossete, visste ikke riktig hvordan hun skulle gripe det an. Jack lente hodet takknemlig mot skulderen hennes og fortsatte å gråte en god stund. Jenta prøvde å hviske noen trøstende ord, men alt hun kunne finne på å si, virket så hult og meningsløst, så hun nøyde seg med å holde omkring ham og lurte på om han følte seg brydd over at hun tok seg slike friheter. Det virket imidlertid ikke som Jack lot seg merke med det. Han fortsatte å gi sorgen fritt løp helt til han falt til ro, litt etter litt, kanskje fordi han hadde fått utløp for alt, kanskje fordi han ikke hadde flere tårer igjen.

– Skulle ønske det var noe jeg kunne gjøre for deg, mumlet Victoria, men tidde straks skamfull. Hun skulle ikke ha sagt det, det var bare en tanke som hadde plumpet ut av henne.

Jack løftet hodet og så på henne. Han hadde sluttet å gråte, men øynene var røde.

– Jeg er så lei for det, sa han flau og trakk seg løs. – Jeg beklager hele denne scenen.

– Det har du ingen grunn til. Det er helt naturlig, svarte hun forlegent. – Du har vært igjennom noe helt forferdelig.

Jack smilte. Victoria smilte tilbake. Det ble en kort pause, ikke en av disse knugende og tomme pausene, men en form for stillhet preget av et blikk fylt av dypere mening.

– Det verste er at det var min skyld, det som skjedde med mor og far, sa Jack.

– Sånt må du ikke si, innvendte Victoria. – Det er ikke sant.

– Jo, det er det. Foreldrene mine var normale mennesker, skjønner du. Far var dataprogrammerer, mor veterinær. Vi har reist mye og bodd mange forskjellige steder, men til slutt slo vi oss ned i Danmark, i Silkeborg, i nærheten av stedet der mors familie bor. De har aldri oppført seg merkelig, har aldri nevnt verken Idhun eller noe som kan ligne på det. Jeg, derimot …

Han grøsset, lurte på hvordan han skulle få sagt det, og til slutt bestemte han seg for å la det stå til:

– Det hender at det skjer ting med meg. Ting som har med ild å gjøre.

– Hva slags … ting?

– Det oppstår branner rundt meg. Ikke ofte, det har bare skjedd et par ganger i hele mitt liv, eller tre, tror jeg, for det skjedde også da jeg var liten, selv om jeg ikke kan huske det. Mor har fortalt meg det. Det skjer når jeg blir skremt eller ergerlig … men forleden kveld skjedde det mens jeg lå og sov. Jeg hadde en veldig rar drøm … en drøm som går igjen, forresten, og som ligner veldig på det jeg så oppe i biblioteket deres for litt siden. Denne gangen så jeg en av disse gigantiske slangene … på kloss hold, og veldig klart. Jeg må innrømme at jeg alltid har vært sykelig redd for slanger, så for meg var det et veldig ubehagelig mareritt. Jeg husker at jeg skrek i søvne … Da jeg våknet, sto rommet mitt i lys lue. Det skjedde ingenting med meg, for vi klarte å slukke brannen i tide, men mor og far fikk seg en støkk. Vi visste vel egentlig ikke hva som hadde utløst brannen, men for meg var det likevel klart, og det var det verste. Flammene hadde dannet en ring rundt meg, med meg i midten, ikke sant. Jeg var brannårsaken.

Victoria trakk pusten dypt. Det virket som om hun hadde tenkt å si noe, men ombestemte seg og tidde.

– Det heter pyrokinese, tror jeg, fortsatte Jack. – At man kan forårsake branner ved tankens hjelp. Jeg har forsket litt på det.

– Eller kanskje det er magi, sa Victoria lavmælt. – Du burde snakke litt med Shail om det. Han er mageren i gruppen vår. Han har forstand på sånt og kan kanskje gi deg en forklaring.

– Etter brannen, fortsatte Jack, – gikk jeg på skolen som alle andre dager, men jeg hadde på følelsen at det var noe galt hjemme. Og da jeg kom hjem den ettermiddagen … da var mor og far … de var … Han fikk seg ikke til å si ordet, men kremtet for å bli kvitt den gufne klumpen i halsen. Så fortsatte han: – Jeg vet ikke hvor lang tid som har gått siden. En dag, to, kanskje tre. Hvordan kan jeg vite det på dette stedet, hvor solen aldri står opp? Men for meg kjennes det iallfall som en evighet.

– Jeg er fryktelig lei for det, gjentok Victoria lavt. Jack løftet hodet og så på henne.

– Det var min skyld. Jeg vet det. Alt gikk bra helt til … jeg satte fyr på rommet mitt, og jeg aner ikke hvordan jeg gjorde det, eller hvorfor … Han så mismodig på hendene sine. – Forbasket også, jeg hadde nesten glemt det. Jeg var overbevist om at jeg kunne fortsette å leve et normalt liv … og plutselig skjedde det igjen, og noen timer senere var det noen som … angrep foreldrene mine … Det kan ikke ha vært noen tilfeldighet. Det var meg. Det var meg de var ute etter. Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv.

Han skjulte ansiktet mellom hendene, dypt ulykkelig. Victoria klemte armen hans varsomt og prøvde å trøste ham. Jack løftet hodet igjen og så på henne.

– Tror du virkelig at jeg kommer fra Idhun?

Hun nølte.

– Jeg er ikke sikker. Det er noe rart med historien din. Du skjønner, det er bare tre år siden shekene tok over makten på Idhun, og noen kom seg i eksil på jorden. Hvis du hadde vært derfra, ville du ha husket det, ikke sant?

– Ja, det er klart. Jeg er født på jorden, det har jeg beviser for – foto, fødselsattest … det er mange mennesker som kan fortelle deg at jeg har levd på min egen klode i tretten år. Dessuten, la han lavt til, – alle sier at jeg har arvet fars øyne. Jeg kan ikke være …

– … adoptert? foreslo Victoria lavt, fordi hun gjettet hva han tenkte på. Jack nikket.

– Hva får deg til å tro det, Jack?

– Altså … Gutten nølte. – Det er en kjensgjerning at jeg ikke er som foreldrene mine. Jeg gjør rare ting, ikke sant? Og det begynner å bli altfor mange sammentreff: brannene, drømmene, synet der oppe i biblioteket … ingen kunne vite om det, jeg har aldri fortalt noen om de marerittene. Og nå ser det ut som om disse rare tingene henger sammen … med Idhun, med dere. Men foreldrene mine var normale mennesker. Hvor kan jeg da ha kommet fra? Hvem er jeg? Hvorfor er jeg som jeg er?

– Jack, hvisket Victoria. – Hvis foreldrene dine ikke var idhunitter, ville ikke Kirtash ha angrepet dem. Aldri … aldri skader han noen som ikke er et av målene hans.

«Jeg har lett etter deg,» husket Jack.

– Nei, sa Jack. – Målet var meg, ikke dem, det er jeg overbevist om. Hvor merkelig det enn kan virke, så er det klart at jeg har noe med Idhun å gjøre, selv om jeg aldri har hørt snakk om dette stedet. Men hva?

– Det er med deg som med meg, da, sa Victoria lavmælt. – Jeg er tolv år og har alltid bodd på jorden. Likevel har jeg også hatt de drømmene, og Shail sier at jeg har anlegg for magi. Dessuten prøvde Kirtash å drepe meg også. Hun trakk pusten dypt før hun la til: – Shail reddet meg. I siste liten. Jeg rakk ikke engang å se Kirtash inn i ansiktet. Hvis jeg hadde gjort det …

Hun fullførte ikke setningen.

– Så fryktelig, mumlet Jack. – Men hvordan fant Kirtash oss? Har han en radar som kan oppspore … sånne som oss?

– Noe i den stil. Den oppdager magi. Det er vanskelig i en verden som Idhun, som er stappfull av magi. Men på jorden, der det er så smått med slikt, merkes hver minste endring i virkelighetens vev som er forårsaket av magi, mye, mye bedre. Kirtash kan oppfange slikt. Vi vet ikke hvordan han gjør det, men han kan finne veien dit hvor et slikt fenomen har funnet sted, i løpet av bare noen timer. Og vi … ja, vi oppdager bare Kirtash. Hver gang han rører seg, prøver vi å innhente ham for å unngå at han dreper flere, men vi sakker akterut, hvis du skjønner hva jeg mener. Det er ikke alltid vi kommer tidsnok.

– Jeg hadde altså rett, sa Jack lavt. – Det var min skyld. Brannen forleden dag … Kirtash må ha oppdaget det.

– Nei, Jack. Det var ikke din skyld. Du gjorde det ikke med vilje, og det er ikke godt å si … men Kirtash hadde kanskje vært på sporet av deg.

– Nei, nei, nei. Det var min skyld. Han lukket øynene, helt sønderknust. – Forbasket … Hele livet mitt er snudd på hodet på grunn av noe jeg ikke skjønner og ikke kan rå med. Hvis jeg kunne ha gått tilbake i tiden … hvis det var noe jeg kunne forandre …

– Men det kan du ikke, Jack. Du må ikke plage deg selv slik. Du er som du er, ferdig med det. Hvis det er sant at du har magiske evner, må du ikke se det som en forbannelse, men som en gave du kan bruke til å gjøre store ting … gode ting.

Jack satt taus en liten stund og fordøyde det hun hadde sagt. Så kom han til å tenke på noe hun hadde sagt, og så urolig på henne:

– Men hvis det er sant at Kirtash oppsporer magi … og du nettopp har brukt den … til å kurere meg … utsetter ikke det oss for livsfare?

– Vi er på Limbhad, påpekte Victoria med et smil. – Her er det ikke farlig å gjøre bruk av magi. Kirtash kan ikke oppspore den, for han vet ikke engang hvordan han skal komme seg hit.

– Men … hvordan kommer man seg hit, da? Ved hjelp av magi?

– Ja og nei. Har jeg fortalt deg om Sjelen?

– Tenker du på det som ifølge deg viste meg hva som skjedde på Idhun?

Victoria smilte.

– Sjelen er Limbhads ånd, dets hjerte og dets sinn. Den er bevisstheten i denne … mikroverdenen, slik at de magerne som skapte Huset på grensen, sørget for å opprette en kommunikasjonskanal med den. I og med at den befinner seg i en verden som ligger på grensen mellom to andre verdener, kan Sjelen suge energi fra både Idhun og jorden. Derfor kan den vise oss mange ting herfra, men ikke alt vi kunne ønske oss.

– Og den kan føre oss fra det ene stedet til det andre?

Victoria nikket.

– Altså, man må nok ha en viss porsjon magiske evner for å kunne kontakte Sjelen på den måten. Jeg mener, hvem som helst kunne meddele seg til den, men for å bli transportert slik må man kombinere sin egen magiske evne med Sjelens. Det er imidlertid Sjelen som gjør nesten hele jobben, og dens kraft er ikke akkurat maken til vår, så det skal veldig mye til at Kirtash oppdager det. Det er bare Shail og jeg som får det til. Det er vi som tar oss av reisene fra Limbhad til jorden og fra jorden til Limbhad. Det er i grunnen lett.

– Så enhver som har magiske evner kan komme hit, da?

– Nei. Sjelen er et intelligent vesen og opptrer som vokter. Den kjenner alle innbyggerne på Limbhad, og slipper bare oss igjennom.

– Hvordan gjør du det, da? Deklamerer du noen magiske ord eller noe sånt?

– Nei, det holder at man konsentrerer seg, om man vil ha kontakt med Sjelen. Jeg anroper den mentalt, og den kommer, plukker meg opp og bringer meg hit. Jeg kommer så ofte jeg kan, hver kveld, og også enkelte ettermiddager, for å lære å bruke magien min sammen med Shail.

– Men hvorfor ønsker du å utvikle magien din? Etter hva du har fortalt, er det slik at om du gjør bruk av den andre steder enn på Limbhad, vil Kirtash finne deg …

Victoria grøsset igjen.

– Jeg vet det, men hvis jeg virkelig kommer fra Idhun, vil det uansett ikke vare lenge før Kirtash finner meg. Og hvis han gjør det, vil jeg helst ha anledning til å forsvare meg. Hun trakk pusten dypt. – Shail sier at vår eneste sjanse til å beseire Kirtash er ved hjelp av magien.

Jack tidde et øyeblikk og tenkte seg om.

– Tror du at jeg kunne lære magi? spurte han til slutt.

– Det kommer an på om du har evnen eller ikke. Først må Shail bringe på det rene om din makt over ilden har noe med magi å gjøre … eller om den har en annen opprinnelse.

– Da får jeg håpe dere finner det ut fort, sa Jack heftig. – For jeg trenger virkelig å vite det. Jeg må få vite om det som skjedde med mor og far, var min skyld eller …

– Så det er her dere er, sa en stemme bak dem.

De to ungdommene snudde seg. Der sto Alsan, alvorlig, sindig og majestetisk, som en gresk statue. Han lot blikket vandre fra Jack til Victoria. Jenta var raskest i oppfattelsen.

– Da skal jeg la dere være alene, mumlet hun. – Dere har mye å snakke om.

Alsan sa ingenting, ikke Jack heller. Den unge mannen ventet til Victoria var gått før han satte seg ved siden av Jack.

– Jeg tror ikke jeg har presentert meg. Jeg heter Alsan, jeg er sønnen til kong Brun, arveprinsen i kongedømmet Vanissar og leder for Limbhads motstandsbevegelse.

Jack smilte.

– Du sier ikke det? Mener du virkelig at du er prins?

Alsan så på ham og prøvde å avgjøre om han drev ap med ham eller ikke, men glimtet i øynene til Jack var vennskapelig, så den unge mannen smilte også. Det virket ikke som han var særlig vant til å smile.

– Jeg er prins, ja. Eller var, iallfall. For tre år siden forlot jeg min verden, under trusselen fra en av de frykteligste invasjoner som den har vært utsatt for. Jeg vet ikke engang om faren min fremdeles lever. Det kan godt hende at jeg allerede er konge. Eller at kongedømmet mitt er lagt i grus, og at det ikke lenger er noe igjen av det eller folket mitt.

Han snakket med lidenskapsløs stemme, men Jack fornemmet en tilbaketrengt, bitter klang.

– Hvorfor dro du av sted, da? ville han vite.

– Det var fordi jeg følte et kall. Jeg måtte stanse Kirtash, koste hva det koste ville, men … situasjonen blir bare mer og mer innfløkt. Han så ham rett inn i øynene. – Jeg beklager at vi ikke rakk frem i tide.

Jack trakk pusten dypt. Etter at han hadde gitt følelsene utløp mot skulderen til Victoria, følte han seg roligere. Sorgen var der fremdeles, men han kunne i det minste sette tingene litt mer i perspektiv.

– Du reddet livet mitt, sa han og ristet på hodet. – Den der Kirtash så meg rett inn i øynene, og jeg … skjønte at jeg skulle dø. Så kom du og skjøv meg til side og tok selv kampen opp mot ham. Nå husker jeg det. Du har ingenting å be om unnskyldning for. Det er jeg som skylder deg en takk.

Alsan tok imot takken med et lite bukk. De tidde en stund og lot blikket hvile på de lydløse virvlene som omsluttet mikroverdenen Limbhad.

– Alt dette er så … underlig, mumlet Jack.

– Jeg forstår deg, nikket Alsan og nølte litt før han la til: – Jeg opplevde selv noe av det samme da jeg kom til jorden. Det er en verden som er så himmelvidt forskjellig fra min. Jeg tror aldri jeg helt og fullt kan forstå den.

Jack husket hvor uanstrengt han omgikkes teknologien, språkene og klærne på jorden, og følte seg fristet til å smile. Men han gjorde det ikke, for noe sa ham at Alsan var stolt, og det måtte ha kostet ham mye å innrømme at det fantes ting som var over hans fatteevne.

– Hva skal jeg finne på nå, da? mumlet han. – Shail sier at jeg ikke kan dra hjem igjen. Kirtash er ute etter meg, og når jeg tenker etter … hvis jeg drar hjem til en venn eller slektning, vil jeg utsette også dem for livsfare. Men allikevel … Han ristet oppgitt på hodet. – Jeg kan jo ikke bli værende her heller.

– Hva vil du gjøre, da? spurte Alsan. – Kjempe?

– Ja. Nei. Neimen om jeg vet. Jeg vet bare at jeg vil gjøre noe, samme hva. Men … Han husket følelsen av panikk da det iskalde blikket til Kirtash boret seg inn i ham, men panikken blandet seg med raseri, og til sammen ble det en følelse som det var vanskelig å katalogisere. – Jeg kunne aldri ta kampen opp mot ham.

– Jeg kan fikse det, sa Alsan hjelpsomt. – Jeg kan lære deg å forsvare deg. Sånn at du iallfall har en sjanse om du bestemmer deg for å dra herfra.

– Forsvare meg? Hvordan? Slik du gjør? Med sverd?

Alsan nikket.

– Men etter hva Shail sier, er det bare magi som biter på Kirtash, innvendte Jack forvirret.

– Ja, men jeg bruker ikke et hvilket som helst sverd, sa Alsan med et smil. – Arsenalet her på Limbhad er fullt av magiske våpen, noen av dem legendariske, som på en eller annen måte har kommet hit fra gamle dager.

– Magiske våpen? gjentok Jack. – Finnes det virkelig noe sånt?

Alsan nikket, men kom ikke med flere detaljer.

– Hadde det ikke vært mer effektivt med en pistol eller noe i den stil?

– Jeg vet hva pistoler er, og jeg liker dem ikke, brummet Alsan og ble plutselig alvorlig. – Det er ikke noe ærerikt ved å drepe på avstand. Dessuten ville Kirtash kverke deg før du rakk å skyte. De legendariske våpnene, derimot, gir en viss beskyttelse til dem som bærer dem. Det hender at også Kirtash bruker magiske sverd.

– Ja, jeg så det, mumlet Jack dystert.

– Og selv drapsmenn som ham må følge de reglene som gjelder for den slags våpen. Det første er at hvis to legendariske sverd møtes, må det utkjempes en real duell mellom dem. Jeg liker ikke å si det, men Kirtash er en fenomenal kriger, enda så ung han er. Jeg har imidlertid også fått solid opplæring. Det er ikke umulig at jeg en dag beseirer ham på denne måten.

Jack tidde. Han ble sittende og betrakte Limbhads yttergrenser en god stund. Alsan så på ham og ventet på at han skulle si noe. Han la merke til at Jack ikke lenger virket så forvirret og ubehjelpelig som da han først kom til Limbhad. Han rynket pannen, og øynene gnistret i voldsomt raseri og ubøyelig besluttsomhet.

– Greit, sa Jack sakte. – I første omgang får jeg bringe på det rene om jeg er i stand til å lære meg magi. Jeg skulle også gjerne ha visst hva som er mitt egentlige forhold til Idhun, for jeg må vite hvem jeg er, hvorfor jeg er slik, og hvorfor … hvorfor mor og far døde. Men uansett …, la han til og skottet på Alsan, – vil jeg gjerne lære å bruke sverdet.

Alsan nikket fornøyd.

– Du vil altså gjøre felles sak med oss?

Jack skakket på hodet og så tankefullt på ham.

– Vil dere hjelpe meg med å finne svar?

– Vi skal hjelpe deg så langt det står i vår makt, Jack.

Gutten smilte, men det var ikke et muntert smil.

– Da kan du regne med meg.