Originaltittel: Lost dogs and lonely hearts

© 2009, Lucy Dillon

© 2015, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Bente Rannveig Hansen

Omslagsdesign: Magnus Riise

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-721-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til alle frivillige som jobber så hardt

for å gi fortapte og ensomme hunder

et nytt og bedre liv

1

Da februar startet, hadde Rachel Fielding en middels-til-glamorøs karriere som PR-rådgiver for internettselskaper, en kjæreste som kjøpte blomster til henne rett som det var og som kledde seg bedre enn hun selv gjorde, vaskehjelp og en hud som så tre år yngre ut enn den egentlige alderen hennes, som var trettini.

Før den andre uken var omme, derimot, hadde hun i en håndvending klart å miste sitt livs store kjærlighet, leiligheten i Chiswick og jobben sin. Den samme morgenen hadde Rachel dessuten oppdaget sitt første grå hårstrå, som strittet vilt og langt i det tykke, mørke håret, og mottatt en tekstmelding fra søsteren Amelia, som anklaget henne for å ha glemt niesens femårsdag: «Selv om du ikke har egne barn, behøver du vel ikke å være så jævla egoistisk.»

Oppsigelsen, det å bli dumpet, og det grå hårstrået var alt deprimerende nok i seg selv. Til sammen var de tre hendelsene en større straff enn selv en garvet pressetalskvinne ville kunne klare å omtale i positive ordelag. Rachel lengtet – brant av lengsel – etter å dykke ned i en bøtte Bailey’s-iskrem mens hun hørte på Joy Division, men i stedet satt hun på en plaststol på et advokatkontor i Longhampton, en småby der åpningen av supermarkedkjeden Waitrose fremdeles var et hett samtaleemne, og lyttet til et foredrag om arveavgifter holdt av en middelaldrende mann som stadig refererte til henne som «Ms. Fielding» og til seg selv som «jeg selv».

Rachel hadde nettopp arvet det Gerald Flint var «tilfreds med å kunne kalle en anselig eiendom», men alt hun klarte å fokusere på, var det faktum at hun, i likhet med sin avdøde tante Dot før henne, var på full fart mot en dunkel tilværelse full av hundehår og ferdigmiddager for én person. Hver gang hun prøvde å konsentrere seg om sin nye rolle som testamentsfullbyrder og så godt som ene - arving til Dots eiendom, bestående av bolighus, hundegård, hunder, hunder og enda flere hunder, gled bilder av Olivers mørkøyde hensyns løshet gjennom bevisstheten hennes som en masochistisk skjermsparer: ansiktet hans i det øyeblikket hun konfronterte ham med kvitteringene – sjokk, så redsel, deretter et grufullt glimt av noe hun nå innså var selvtilfredshet.

«Er du fremdeles med oss, Ms. Fielding?»

Rachel grøsset hardt og tvang oppmerksomheten tilbake til møtet. Ta deg sammen, sa hun til seg selv. Han er borte. Du er her. Dette er viktig.

«Jeg er med, Mr. Flint», sa hun og slo pennen mot notatblokken sin. «Eller forresten, ikke helt. Kan du gjenta nøyaktig hva det er meningen at jeg skal gjøre som testamentsfullbyrder?»

Gerald satt ved skrivebordet sitt under et stort fotografi trykket på lerret, av de fire ugleliknende barnebarna sine. Til høyre for ham satt en blond kvinne i tjueårene som visstnok var bestyreren på hunde gården til Dot, og ved hennes side lå en svart og hvit border collie med et bedrøvelig oppsyn.

Rachel kunne ikke huske hva hunden gjorde der, men Dot hadde vært beryktet i familien for sin skrullete besettelse av hunder («skrullete» var diagnosen Rachels mor hadde gitt henne; selv syntes ikke Rachel det var så ille, sammenliknet med Vals egen opptatthet av orden i skuffer og skap). Det var fullt mulig at hunden faktisk var testamentsfullbyrder nummer to.

Gerald tolket åndsfraværenheten hennes dit hen at hun sørget over den døde tanten. «Det er mye å forholde seg til, men vi er her for å ta hånd om alt sammen i fellesskap. Skal vi ta en liten oppsummering?»

Rachel bladde om til et nytt ark i notatboken. Den åpnet seg på den sinte huskelisten hun hadde lagd dagen før – pakke, ringe lager, skifte lås, bestille ferie – og hun skyndte seg å bla om til en blank side.

Mens Gerald snakket, skriblet hun ned stikkord. Før hun kunne arve huset til Dot, og hundegården, og omplasseringssentralen som var en del av den, måtte hun ordne med en verdivurdering slik at skifteattesten kunne skrives ut, og så ville advokatene sende ut de ulike skjemaene, skattemyndighetene ville beregne arveavgift, ingen - ting ville være hennes før en del av den var betalt, bla bla bla – men samtidig som pennen hennes gled pliktoppfyllende over papiret, kjente Rachel en verkende klump i brystet. Hun angret intenst.

Ti år av livet hennes var borte, helt uten videre. Det beste, mest innholdsrike tiåret hun hadde hatt. Aldri mer skulle hun røre ved Olivers svarte hår, som var strøket tilbake fra pannen på en måte som ikke burde være mulig, men som av en eller annen grunn var det likevel. Lukten hans når han kom hjem fra jobb, den støvete, maskuline duften av den hvite skjorten idet han tok av seg jakken med det gullfargede fôret og slengte den over stolen hennes …

«… og så Gem da, naturligvis?» tilføyde den blonde jenta og avbrøt tankene til Rachel. Hun var australsk, så det hørtes mer ut som et spørsmål enn en konstatering. Det brede smilet antydet at hun mente dette var den aller beste delen av arven.

Rachel myste mot gullkjedet som hang over T-skjorten hennes. Megan.

«Beklager, men jeg kan ikke huske at det sto noe i testamentet om en hund», sa hun og kikket bort på Gerald i påvente av at han skulle bekrefte det. «Gjorde det vel? Beklager, men den siste uken har vært et eneste mareritt for meg …»

«Dot instruerte meg om å fortelle deg om Gem med det samme du kom hit.» Megan pekte på hunden, som hadde sittet ved føttene hennes siden møtet startet, lydig, men liksom sørgmodig, med hale og ører som hang slapt ned.

Den ser tristere ut enn meg, tenkte Rachel, med et stikk av skyldfølelse.

«Gem er sju år gammel, og er en border collie. Dot ville at du skulle ha ham. Hun var veldig klar på akkurat det, ikke sant, Gem? Bare et helt spesielt nytt hjem var godt nok for deg.» Hun strøk hunden ømt over de dunete svarte ørene, og den lente seg inntil henne.

«Men jeg er ikke noe hundemenneske», innvendte Rachel. Mens hun snakket, kikket hunden opp på henne, og hun krympet seg da de ufattelig blå øynene gransket ansiktet hennes som om den prøvde å dra kjensel på det. Var det meningen at hunder skulle ha sånne øyne? tenkte hun. Det var som om den stirret rett inn i hodet hennes og så en kvinne man ikke engang ville betro stueplantene sine til.

«Dot ville ikke ha overlatt Gem til deg med mindre hun trodde at du var den rette personen for ham. Hun hadde en egen evne til å koble folk med den rette hunden», forklarte Megan i en alvorlig tone. «Hun så det med det samme folk kom inn i rommet. Det hendte aldri at hun lot en omplasseringshund bli med feil person hjem, uansett hvor mye de tryglet.»

Rachel kikket bort på advokaten og forventet at han ville riste litt på hodet av denne Disney-aktige galskapen, men Gerald bare smilte overbærende. «Hun koblet i alle fall meg med to prakteksemplarer, det er sikkert og visst. Hundenes Kirsten giftekniv, pleide vi å kalle henne.»

Å herregud, tenkte Rachel. Dette må være en drøm.

«Ligger det til familien?» ville Megan vite. «Hundehvisking?»

«Ikke så vidt jeg vet», sa Rachel høflig, og så tok hun seg i det. «Det vil si nei. Definitivt ikke. Vi fikk ikke engang lov til å ha gullfisk da vi vokste opp. Jeg aner ikke hvor Dot fikk den hundegreia fra.»

Men så var heller ikke Dot noen typisk Mossop. Hun hadde ikke giftet seg som tjuefireåring, hun hadde aldri fått barn, og hun hadde nektet å møte regelmessig til fruktkake-og-sherry-arrangementene som Valerie, Rachels mor, sto for. Det samme hadde forresten Rachel. Det var godt at Val hadde valgt Dot til å være Rachels gudmor før hun av mystiske grunner flyttet til Longhampton i godt voksen alder; slik det nå var, begynte Rachel nesten å tro at Val mente Dot hadde overført peppermø-statusen direkte til niesen, som en slags arvelig sykdom.

«Unnskyld at jeg sier det, men du og Dorothy er veldig like», sa Gerald i en tone som antydet at han mente det som en kompliment. «Utseendemessig, mener jeg. Det er noe med …»

Rachel visste hva han kom til å si; det var noe alle sa, nemlig at de begge så ut som eksentriske, edvardianske suffragetter. Eller som prerafaelittiske, hevnende engler, med den lange nesen og de mørke, runde øynene, så annerledes enn den engelske, rødlette blondheten hos Val og hennes andre datter, Amelia. Rachel hadde alltid ønsket at hun var like vakker som søsteren sin; Oliver var den første som hadde klart å overbevise henne om at hun selv kom til å være «iøyne fallende» til langt opp i åttiårene.

«Nesen?» foreslo hun.

«… noe med nesen», fullførte Gerald, mer nervøst enn han hadde begynt. Rachel visste at det normale ansiktsuttrykket hennes var strengere enn hun ønsket. Han prøvde å redde seg ut av knipen. «Dorothy var en flott kvinne der hun gikk rundt i skogen med hundene sine. Vi lurte bestandig på om hun hadde vært i de hemmelige tjenestene eller noe sånt …» Han famlet etter ordene. «Noe med selvsikkerheten hennes, kanskje.»

«Jeg vet det», sa Rachel ulykkelig.

Oliver hadde alltid elsket Rachels selvsikkerhet. Den avslappede, velpolerte måten hun håndterte kundemøtene på, som hun nesten hadde lyktes i å overbevise seg selv om at var naturlig for henne, og ikke skyldtes et overdrevent koffeininntak eller et brennende ønske om å imponere ham.

«Tja, vi har nok et par ting til felles», innrømte Rachel og kjente at det stakk i hjertet igjen. «Men ikke hunder, dessverre. Jeg mener det, Megan», tilføyde hun da hun møtte et overbærende smil fra den andre siden av skrivebordet. «Jeg har ingen steder å gjøre av en hund. Jeg reiser mye, jeg jobber fulltid.» Hun løftet hendene.

Ok, så jobbet hun verken fulltid eller hadde noen leilighet i Chiswick for øyeblikket, men hun ville definitivt ikke ha en border collie. Hun jobbet i reklamebransjen, ikke på barne-tv.

«Å, men Gem er ikke en hund. Han er mer som en, tja, gammel venn? Ikke sant, Gem? Og hvis Dot mente at du og Gem skulle være sammen, så kommer dere til å holde sammen til døden skiller dere ad.» Smilet til Megan forsvant plutselig, og et skrekkslagent uttrykk gled over det åpne ansiktet hennes. «Å herregud, jeg beklager, det var forferdelig taktløst av meg.»

«Da gir jeg deg like gjerne nøklene med det samme», sa Gerald, og benyttet anledningen til å avlede samtalen ved å åpne skrivebordsskuffen der nøkkelknippet lå. «Du er sikkert utålmodig etter å komme deg ut til Four Oaks og se deg omkring», tilføyde han, med et nikk i Megans retning. «Megan er helt klart den beste til å sette deg inn i hvordan hundegården fungerer.»

Med ett ble Rachel overmannet av den siste ukens mentale anstren gelser; de veltet inn over det slitne hodet hennes slik de gjorde hver eneste dag, nøyaktig klokken tre. Hun kjente en intens trang til å være alene med en flaske vin, under en dyne, iført pyjamas i stedet for dette skjørtet fra Marc Jacobs som var altfor trangt i livet, fordi det hadde vært på salg og hun hadde vært så betatt av det at hun ikke hadde noe ønske om å finne et annet skjørt som faktisk passet, og fordi single yrkeskvinner i trettiårene var nødt til å kle seg pent ettersom de ikke kunne unnskylde en mer avslappet garderobe med småbarn som gulpet i ett sett.

Gerald skar en grimase idet han ga henne et medfølende blikk, som passet perfekt til situasjonen. Så rakte han henne et stort nøkkel - knippe, der hver enkelt nøkkel hadde en egen merkelapp skrevet med Dots sirlige håndskrift.

«Og her er det et brev fra Dorothy som skulle leveres til testamentsfullbyrderen sammen med nøklene, men det skal jeg la deg få lese igjennom i ro og fred.» Han rakte henne en tynn konvolutt, som hun la bakerst i notatboken. «Som jeg sa, kan vi få en eiendomsmegler til å stikke innom og ta seg av verdivurderingen, sende av gårde de nødvendige skjemaene og så videre. Hvis du bare kan ta en runde på eiendommen og se om du finner noe av særlig verdi – eller vil du at vi skal kontakte et oppryddingsfirma som tar hånd om den biten?»

«Nei da, jeg gjør det selv. Men takk skal du ha.» Rachel kikket fra den ene til den andre mens hun lurte på hva hun skulle si nå. Val, trass alle sine svakheter, var helt fabelaktig når det kom til ting som dette. Hun visste bestandig hvilket tonefall hun skulle mumle i. Begravelser, bryllup, testamentopplesing – var det en eldre slektning som tok kvelden, var ikke moren hennes vond å be. Hun hadde organisert hele begravelsen til Dot fra en annen del av landet og sørget for at hun ble begravet ved siden av foreldrene deres hjemme i Lancashire. Det var imidlertid typisk for Dot å insistere på at testamentet ble tatt hånd om i Longhampton, av testaments - fullbyr deren – Rachel.

Val var det eneste mennesket Rachel kjente som kunne bli såret over at hun ikke endte opp med en hel masse å gjøre.

Hunden betraktet henne med de triste, isblå øynene sine. Den satt helt stille, men virket samtidig så fortapt at Rachel tenkte at også den helst ville ligget alene, i en kurv med et bein mellom labbene, eller hva hundevarianten av en vinflaske nå måtte være, i stedet for å overvære dette teateret.

Megan vred seg på stolen. «Kan jeg spørre deg om en tjeneste, eh … Ms. Fielding?»

«Kall meg Rachel. Og selvsagt kan du det», sa Rachel, mer enn klar for å overlate Gem til henne som et minne om Dot. Men dessverre var det ikke det Megan ville.

«Kan jeg få sitte på tilbake til Four Oaks? Hvis du skal dit, mener jeg?»

«Naturligvis. Jeg er uansett ikke sikker på om jeg vet veien», sa Rachel. Hun smilte, for det var noe ved Megan som gjorde det vanskelig å la være. Ansiktet hennes var åpent og vennlig, og solbrunt til tross for februarmørket som allerede krøp sammen utenfor vinduene. Megan var helt klart et hundemenneske.

Megan holdt en munter enetale på vei ut av kontoret og inn på parke ringen, og da hun fikk se bilen til Rachel, boblet den rett over i forbløffelse.

«Å, wow, er denne din?» gispet hun da Rachel klikket opp sentral - låsen på den svarte Range Roveren. «Den er jo bare helt perfekt for Gem! Gem, se på den fine, store bilen den nye mammaen din har!»

Rachel krympet seg igjen. «Han er en hund, og jeg er ikke mammaen hans, ok?»

Hun gned seg i ansiktet og knep igjen de såre øynene. Hun tilføyde ikke at nå som hun hadde forlatt jobben sin, ville sannsynligvis Range Roveren reise tilbake til London så snart leasingselskapet fikk snusen i hennes ferske status som arbeidsledig.

Du finner deg bare en ny jobb, minte hun seg selv på. Det er null problem, med den CV-en din. Folk trenger positiv PR, selv i nedgangstider. Særlig i nedgangstider.

Megan og Gem så forventningsfullt på henne, og Rachel visste ikke hvem av dem som virket mest ivrig etter å gjøre henne til lags. Hun var like lei seg for å måtte skuffe den ene som den andre.

«Beklager. Hør her, jeg vet ikke hvor det er best at han sitter. Er han trygg i bagasjerommet?»

«Ja, i et så stort bagasjerom har han det bra, den heldiggrisen», sa Megan og åpnet bagasjelokket. «Å, du reiser jammen lett», bemerket hun da hun fikk se de to bagene til Rachel samt esken med ting og tang som hun hadde pakket i en fart før hun forlot leilig - heten. Det var enda en deprimerende ting: hvor lite hun faktisk satt igjen med etter ti år. «Hvor lenge blir du?»

«Jeg vet ikke.» Rachel strøk hendene gjennom håret, kom på de grå hårstråene og sukket. «Skal jeg være ærlig, har jeg ingen planer akkurat nå.»

«Se an litt, hm? Det er sikkert lurt.» Megan klappet på siden av bilen. «Inn med deg, Gem-gutten!»

Gem hoppet lydig inn i bagasjerommet og krøllet seg sammen mellom de to skinnbagene fra Mulberry. Rachel kunne allerede se lange hundehår klebe seg til det svarte trekket i bilen, men hun var altfor sliten til å tenke på det nå. I stedet lukket hun bagasjerommet og åpnet døren på førersiden.

«Takk for at jeg får sitte på – bussene her er ganske upålitelige, men ettersom vi befinner oss på landsbygda, er det kanskje ingen overraskelse? Hvis du følger veien ut av Longhampton i retning Hartley, skal jeg forklare videre», sa Megan idet hun satte seg inn på passasjersiden. Hun måtte gjøre et lite hopp, siden hun var nesten tretti centimeter kortere enn Rachel. Megan hadde praktiske støvler over de gamle dongeribuksene, og da hun var på plass i setet kjente Rachel lukten av hund og White Musk fra Body Shop. «Det er ikke så veldig langt, rett utenfor sentrum her, men det visste du vel?» Hun tidde og lyttet. «Er det din telefon?»

Rachel visste at det var hennes telefon. Ringetonen var «Valkyrie - nes ritt», noe som fortalte henne at moren hennes var i den andre enden. Det var fristende å ignorere den og late som om hun kjørte, men Val visste at hun hadde vært i møte med advokaten og dermed kom hun bare til å fortsette å ringe. Og ringe. Og ringe. Like greit å få det overstått.

«Ja,» sa hun og rotet i vesken sin, «det er det. Beklager, men jeg må bare ta den. Det tar ikke lang tid.» Hun gikk ut av bilen og satte mobilen til øret. «Hallo, mamma?»

«Er du ferdig hos advokaten? Var det en feil i testamentet?» Val la ikke fingrene imellom. «Faren din og jeg har diskutert det, og han trodde at det kanskje måtte være et brev fra Dot der, hvor hun forklarte hvordan du skulle fordele alt sammen. Da du kom til advokaten, mener jeg. Han trodde at det kanskje var billigere for henne på den måten, å etterlate alt til deg for så å fortelle deg hvordan du skulle dele det med søsteren din, i stedet for å involvere en offentlig instans.»

Rachel pustet gjennom nesen. Denne samtalen hadde begynt fire dager tidligere og hver gang de snakket sammen plukket Val opp tråden nøyaktig der hun hadde sluppet den sist. «Det er et brev der, mamma, men jeg har ikke åpnet det ennå. Og kan du slutte å antyde at det er min feil? Du vet jo at jeg ikke hadde forventet dette. Jeg er sikker på at jeg kan finne noe som Amelia vil like. Jeg tror ikke Dot mente dette som kritikk.»

«Ikke misforstå meg, det er ikke sånn at jeg klandrer Dot», insisterte moren hennes idet hun kjempet hardt for ikke å være urimelig. Val var alltid rimelig og lot alltid tvilen komme folk til gode, også når hun ikke trodde på dem. Særlig når hun ikke trodde på dem. «Det var bare sånn Dot var – hun var vant til å bo alene, uten noe som bandt henne, uten noen å ta hensyn til – men det handler jo ikke bare om Amelia. Grace og Jack burde også ha et lite minne om grandtanten sin.»

Rachel motsto fristelsen til å påpeke at det å passe på en flokk med hunder ikke akkurat gjorde deg fri og frank. Det irriterte henne at familien hennes lot til å sidestille en barnløs tilværelse med et liv fylt av nattklubber og nytelser av alle slag. «Kanskje de har lyst på en hund?» foreslo hun, bare halvt for spøk. «Det er mange igjen.»

Hun kunne høre hvordan moren hev rasende etter pusten mer enn tretti mil unna. «Hva? Nei! Det ville vært totalt uansvarlig! Hva med allergi? Du må snakke med Amelia først, Rachel. Nei, det skal være et pent hårbørstesett i sølv der som kunne passe til Grace, det tilhørte moren vår en gang i tiden, og når det gjelder Jack så mener jeg å huske at Dot drev en del med fisking, og at det skal være en temmelig dyr fiskestang der et eller annet sted.» Det ble stille. «Og ikke si at jeg har fortalt deg dette, Rachel, men Amelia kunne tren ge litt hjelp med barnehageregningene akkurat nå. Det koster jo en formue. Jeg er sikker på at Dot har lagt litt til side som du kunne …»

«Mamma, hold opp», avbrøt Rachel. «Jeg kan berolige deg når det gjelder akkurat det der. Det er ingen penger.»

«Hva?» Val hørtes vantro ut.

«Det er ingen penger. Det er huset og hundegården, men så snart staben er betalt, og advokaten, er det ingen penger igjen.»

«Men … hvordan? Hun hadde jo halvparten av pengene fra huset til pappa, og ingen andre å bruke dem på enn seg selv!»

Rachel hørte hvordan forurettelsen boblet opp i hullene mellom ordene. Det handlet ikke om penger, hun visste det. Val var overdrevent sjenerøs, og på sin egen måte var hun like mye en redningskvinne som Dot hadde vært – men for mennesker, ikke dyr. Hun var bestandig hjelpsom, satte konsekvent andre mennesker først, kjørte gamle folk til sykehuset i den røde Fiestaen sin, eller vasket klær for forvirrede naboer som hadde mistet en ektefelle.

«Hun har nok brukt mye av det på hundene, mamma», sa Rachel mens hun gikk rundt bilen. «Men det var hennes valg.»

Val ble stille i den andre enden, og Rachel visste at hun telte til ti framfor å fortelle hva hun egentlig tenkte. Hun hørte at noen ropte et eller annet i bakgrunnen.

«Hva sa du, Ken? Å, faren din spør om du kan se etter Dorothys … Dorothys hva for noe? Snakk høyere? Acker Bilk-albumene til Dorothy.»

Rachel snudde på hælen og kikket på Megan, som fremdeles satt og ventet i bilen. «Dette er ikke et garasjesalg», innvendte hun. «Hør her, når skifteattesten er utstedt kan dere komme og ta en titt selv. Skal vi si det sånn?»

«Nei, vi vil da ikke trenge oss på, og dessuten har jo jeg alle forpliktelsene her, de syke gamle damene som stoler på meg, og faren din – jeg kan jo ikke bare slippe alt jeg har i hendene», sa Val fornærmet.

Men det kan visst jeg, fullførte Rachel i tankene.

«Så. Hva er planene dine, da?» fortsatte Val. «Har du tenkt å selge det? Et så stort hus krever en masse vedlikehold når det bare er deg. Jeg har bestandig sagt til faren din at det er et familiehus, altfor stort for Dot alene.»

Rachel stirret på de andre bilene som sto på parkeringsplassen utenfor advokatkontoret, la merke til en sølvfarget Jaguar nøyaktig lik Olivers og kjente båndet rundt hodet stramme til.

«Rachel? Er du fortsatt der?»

«Ja, mamma», sa hun, klemte om neseborene sine og lukket øynene hardt.

«Bor du der nå? Jeg prøvde å ringe deg hjemme i leiligheten i går kveld, men fikk ikke noe svar. Du forteller meg ingenting lenger», fortsatte Val, i en litt mildere tone. «Det finnes jenter som liker å snakke med moren sin om saker og ting. Amelia stikker innom med barna rett som det er, men når det gjelder deg, aner jeg aldri om du befinner deg i landet engang.»

«Jeg drukner nesten i arbeid, mamma», sa Rachel, fast bestemt på å avslutte samtalen før den stivnet i gamle, uproduktive former. På et eller annet tidspunkt måtte hun fortelle moren at hun hadde sagt opp jobben, men hun slapp i hvert fall å informere om at det var slutt med Oliver.

Rachel hadde vurdert saken for noen år siden, og kommet til at det var lettere å late som om hun var singel og forholde seg til morens mas om å «finne en mann å slå seg til ro med» enn å for - klare det kompliserte forholdet til en så upassende mann som Oliver Wrigley. Ironisk nok var det ingen andre i familien enn Dot som visste noe som helst om Oliver, og selv til henne hadde Rachel bare fortalt et minimum.

«Jobben er ikke alt her i livet», minte Val henne om – temmelig forgjeves, tenkte Rachel, siden rådet kom fra en kvinne som hadde vært heltidshusmor siden 1969, takket være farens hengivenhet til tannlegeyrket. «Du blir ikke yngre med årene.»

«Er det noen som blir det?» glefset Rachel og vendte seg mot bilen igjen.

Plutselig befant hun seg ansikt til ansikt med et par lysende øyne. Gem stirret på henne gjennom bakruten, og Rachel rygget forbløffet.

Han satt som en vaktpost med den ene labben på esken med tingene hennes, og skakket på hodet som om han kunne høre det som ble sagt i den andre enden av røret. Det ene øret hang slapt ned mens det andre pekte rett opp og blottet sart, rosa hud med små hvite hårtuster. Han virket stolt der han holdt vakt over hennes jordiske gods, ivrig etter å være til nytte, intetanende om at hans nye eier ikke hadde plass til ham i det rotete livet sitt.

En irrasjonell bølge av medlidenhet vellet opp i brystet til Rachel, og til sin forbløffelse kjente hun at tårene stakk i øynene.

Kanskje var dette et tidlig symptom på overgangsalderen, tenkte hun dystert. At dyr kunne røre deg til tårer. Kanskje var det dette som skjedde; kroppen fortalte deg at nå hadde toget gått og det var på tide å skaffe seg noen katter.

«Rachel! Si noe, da!» Val var fremdeles på tråden og håpet på et hjertesukk à la Amelia.

«Jeg ringer deg senere, mamma», sa hun.

«Det er ting vi er nødt til å snakke om», sa Val.

«Og ikke glem Acker Bilk-albumene!» ropte en dempet stemme.

«Og ikke glem …» begynte Val å gjenta.

«Jeg vet det», sa Rachel. «Jeg hørte ham den første gangen.»

Hun la på, og innenfor vinduet begynte Gem å pese med kjeften trukket tilbake i et smil og den rosa tungen stikkende ut.

«Ikke innbill deg noe som helst», advarte Rachel ham.

2

Idet hun skjøv opp ytterdøren med skulderen, sto det temmelig klart for Rachel at hovedinngangen ikke var den inngangen Dot hadde pleid å bruke.

Treverket hadde slått seg av mangel på bruk, og inne i den mørke entreen var det ingen spor etter dagligliv – ingen pizza - brosjyrer eller reklamepost. I stedet var det et blomsterbord med en støvete plante og en messingbelagt bestefarsklokke. På veggene, som var kledd med karmosinrød tapet, hang en rekke bilder av spanieler med sjoko ladebrune øyne og fugler hengende slapt ut av de myke munnene.

Rachel kjente lukten av bivoks og lavendel, men underlig nok ikke av hunder. Val mumlet bestandig om hvordan huset til Dot helt sikkert «luktet som en våt kennel», men den sensitive nesen til Rachel fanget ikke opp noe særskilt. Takhøyden sørget vel for at en eventuell hundearoma løste seg opp og forsvant.

Ingenting hadde forandret seg siden sist hun var her, på nyttårsaften for sju år siden. Det hadde vært like etter den første alvorlige krangelen mellom henne og Oliver, på den tiden da hun fremdeles forsøkte å overtale ham til å tilbringe høytidene sammen med hen - ne, i stedet for å etterlate henne tilsynelatende alene i alle familieselskapene. Rachel hadde vært lei, både av Vals klossete hint om at hun burde slå seg til ro, og av Olivers unnvikende oppførsel, og hadde bestilt en skiferie til Oliver og seg selv – som han avbestilte i siste sekund, den sniken. Heller enn å bli hjemme, prisgitt folks medlidenhet, hadde Rachel lekt Mor Teresa og ringt til Dot, som uventet hadde invitert henne hjem til seg.

Nærmest umiddelbart hadde Rachel begynt å lure på hva i all verden hun holdt på med, hvorfor hun kjørte milevis ut til Worcester - shire helt alene når hun kunne ha sittet og flørtet på en eksklusiv klubb i Soho, men det egenrådige ønsket om ikke å bli funnet drev henne videre. Vel framme i Longhampton hadde det imidlertid blitt annerledes. Dot hadde vist henne inn i det varme kjøkkenet, der hun hørte på radioteater mens hun tilberedte en fiskepai, og snart ble også Rachel sugd inn i teaterstykket. De hadde hatt et hyggelig måltid uten noe særlig snakking, bortsett fra koseprat med valpene som lå i en pappeske ved gasskomfyren.

Midnatt kom og gikk ved den åpne peisen, og de skålte for det nye året med en god årgang Krug champagne. Dot spurte ikke Rachel hvorfor hun var der alene en kveld da de fleste andre kvin - ner på hennes alder festet målbevisst; hun spurte bare om hun var lykkelig. Det enkle spørsmålet hadde brutt igjennom Rachels påtatte nonsjalanse, og hun hadde fortalt mer til Dot enn hun hadde gjort til sin egen mor. Ikke alt, riktignok; bare at Oliver hadde vanskelig for å binde seg, og at hun selv var for stolt til å sitte hjemme og føle seg bundet likevel.

«Menn liker å gjøre seg selv mer kompliserte enn de er», hadde Dot sagt til henne, og noe i det beske ansiktsuttrykket antydet at hun visste hva hun snakket om. «Ikke la dem gjøre deg komplisert. Det er det som er tingen med hunder – hengivenheten deres er så likefram. En tur, litt mat, en seng …» Hun tidde og løftet et øyebryn. «Faktisk …»

Der og da hadde Dot sett flere tiår yngre ut, og Rachel hadde følt seg som en naiv jentunge, ikke som et utbrent bymenneske. Men hun kunne ikke spørre. Val hadde alltid sagt at de aldri måtte stille tante Dot spørsmål om det underlige faktum at hun ikke hadde noen mann. Gamle vaner er vonde å vende.

Så hadde hun budt Rachel på whisky og rakt henne noen kandiserte frukter fra Fortnum & Mason, og de var blitt sittende i dype tanker. Rachel lurte på hvor Dot hadde fått Fortnums kandiserte frukter og Krug fra. De passet ikke inn i det bildet Val pleide å tegne av henne, der Dot feiret jul med en bolle hundemat pyntet med litt kristtorn.

Nå stanset hun opp innenfor ytterdøren idet minnene fra denne natten veltet inn over henne. Hun hadde reist igjen tidlig om morgenen første nyttårsdag for å forberede seg til et kundemøte, og verken Dot eller hun hadde noensinne nevnt denne nyttårskvelden igjen. De fortsatte å sende hverandre fødselsdags- og julekort slik de alltid hadde gjort, og det var det. Fra den nyttårsfeiringen av meldte imidlertid Rachel seg som frivillig ved tilstelninger for hjemløse, for å lære Oliver en lekse. Ikke at han brydde seg.

Rachel gikk inn i hallen. Dot hadde åpenbart ikke pusset opp siden hun flyttet inn en eller annen gang tidlig i syttiårene, men huset var slitt på en verdig måte som passet den landlige atmosfæren. Et strøk lys maling og noen blomstervaser, og det kom til å se helt annerledes ut. Det ville bli hennes, et sted der hun kunne slå seg til ro. Pusse opp slik hun ønsket. Tanken gjorde ikke Rachel så oppspilt som den burde ha gjort.

«Har du lyst til å stelle deg litt først?» spurte Megan og stoppet nederst i den teppebelagte trappen med en av bagene til Rachel over skulderen. «Eller kanskje du vil bli med og hilse på gjengen, få det unnagjort? Jeg må prøve å ta med noen av hundene ut klokken fem, så hvis du føler for å gå en tur, må du gjerne slå følge, kanskje gi Gem litt tid sammen med deg …»

Stemmen hennes døde hen da Rachel unnlot å svare. «Beklager, det høres ut som om jeg ønsker deg velkommen til et hotell eller noe sånt, ikke sant? Og huset er jo ditt nå.»

«Det går bra», sa Rachel. Det var ikke derfor hun hadde sett så bortkommen ut; det var tanken på å skulle småprate med fremmede når alt hun ville, var å legge seg med øyemasken fra Virgin Atlantic og prøve å fortrenge tanken på alt hun hadde stelt i stand før hun forlot Chiswick. Mobilen hennes vibrerte stadig i lommen, og hun visste at det var Oliver. Hun ville ikke høre på beskjedene hans; han var garantert rasende nå, etter det hun hadde gjort. «Eh, når du sier gjengen …»

«Ja, altså, jeg mente hundene», smilte Megan. «Beklager, du blir sikkert vant til det. Men George, veterinæren, er her, og du må vel uansett ta en prat med ham om hundegården?»

Veterinæren George. Badekaret og en vinflaske lokket mer, men Rachel tok på seg sitt aller beste PR-møte-ansikt.

«God idé!» sa hun, og hørte selv at det lød hult. Hun kjente et stikk av skam da hun fikk se det ivrige, uanstrengte smilet til Megan idet hun begynte å gå bortover hallen.

«Vi har et team med frivillige turgåere», sa Megan over skulderen sin. «Vi hadde ikke klart oss uten dem, for å si det rett ut – de er sannsynligvis tilbake med terrierne nå.»

«Turgåere?» gjentok Rachel, selv om hun ikke egentlig hørte etter. Det var et kundetriks hun hadde lært av Oliver – hvis du ikke øns - ker å snakke eller lytte, bare gjenta det siste ordet og la den andre personen prate videre.

«Ja, det er lokale hundeeiere som ikke har noe imot å ta med seg et par av våre hunder når de går tur med sine egne. Og så har vi noen unger som ikke får lov til å ha kjæledyr og et par eldre som ikke orker å ha egne. Fungerer bra for alle.»

«Mm», sa Rachel og stoppet ved et fotografi av Dot, rett i ryggen og hvit i håret, omgitt av hunder som hopper opp og slikker henne i ansiktet. Her og der hang det store portretter av lekne greyhounder og collier midt i spranget, omtrent på samme måte som Val dekket veggene i den støvfrie stuen sin med fotografportretter av Amelia, Grace og Jack.

«Så hva driver du med, da?» spurte Megan i en konverserende tone. «Gerald sa noe om at du jobber innenfor PR? Høres veldig glamorøst ut.»

«Nei da, egentlig ikke. Internettlanseringer, først og fremst, for nystartede bedrifter, noen nettbaserte forhandlere, ikke så veldig interessant.» Rachel kjente at noe strøk mot hælen hennes, og skvatt til.

Bak henne sto Gem med senket hode, i ferd med å dytte snuten forsiktig mot låret hennes. Nå stanset han og kikket opp, og skakket på hodet så det ene øret ble hengende slapt ned.

«Gem! Fy, så sjefete du er!» sa Megan i en oppskjørtet tone, men det var tydelig at hun syntes det var morsomt. «Du må bare unnskylde ham, Rachel – han er en ekte collie – gjeter oss bestandig rundt når han ikke synes vi beveger oss fort nok.»

«Ble han levert inn?» spurte Rachel, og fikk for første gang øyekontakt med den nye hunden sin. «Jeg kan ikke huske at jeg så ham sist jeg var her.»

Det muntre ansiktsuttrykket til Megan bleknet. «Nei. Han var Dots. Hun fikk ham da han var to uker gammel. Den lokale politimannen fant ham i en eske nede ved lekeplassen i parken, sammen med de tre små brødrene sine, etterlatt for å dø.» Øynene hennes ble store. «Gudene må vite hva som skjedde med den stakkars moren deres. Det var så kaldt at elven frøs til, så du kan tenke deg hvilken tilstand valpene var i. Da de kom inn, klamret de seg til hverandre for å holde varmen. Søsteren deres hadde allerede frosset i hjel der ute.»

«Det er jo helt forferdelig», gispet Rachel og glemte et øyeblikk å synes synd på seg selv. Hun huket seg ned og strøk Gem på halsen.

Gem stirret opp på henne, og de klare øynene nærmest skinte i den svakt opplyste korridoren. Pelsen hans var så tykk og kraftig at det var umulig å se ham for seg bitte liten og døden nær.

«Han ser jo kjempefin ut nå», sa hun.

«Ja, og det er Dots fortjeneste.» Megan bøyde seg fram og kjælte med øret hans. «Hun hadde alle fire i en slags sele rundt seg hele den første uken – de var altfor små til å bli tatt bort fra moren, så hun måtte mate dem med pipetter og greier. En av dem klarte seg ikke – han hadde mistet for mye vekt. George gjorde alt han kunne, men selv ikke Dot klarte å holde valpen i live.»

Et mandig latterbrøl lød inne fra kjøkkenet, og Rachel ønsket at hun ikke behøvde å møte noen. I hvert fall ikke akkurat nå, som Gems historie hadde fått henne på gråten igjen. «Hva skjedde med dem, da?» spurte hun for å utsette øyeblikket.

Megan bøyde seg lenger ned for å klappe Gem ordentlig. «Shem og Star flyttet hjem til en bonde i nærheten av Hartley, og Spark endte opp hos en hundetrener i Rosehill. Men hun holdt ikke ut å skilles fra Gem, så hun beholdt ham. Brøt alle reglene i boken sin, sa hun, men han var verdt det. Og du elsket henne like høyt som hun elsket deg, gjorde du ikke det, stakkars lille gutten? Hm? Du savner henne nok, gjør du ikke?»

Megan begravde ansiktet i den svarte pelsen, og Rachel fikk en følelse av at hun viste ham ekstra oppmerksomhet sånn at Rachel ikke skulle se at hun gråt. Kanskje ville Megan også utsette øyeblikket da de måtte gå inn på kjøkkenet.

«Så Dot pleide ikke å beholde hundene selv?» spurte hun. «Det måtte vel være veldig vanskelig for henne, når hun var så glad i dem?»

«Nei, hun måtte være tøff – hvis vi skulle beholdt alle stakkarene som kommer til oss, ville vi ha drevet våre egne omplasserings - sentre hjemmefra, alle sammen. Jeg måtte love henne at jeg ikke skulle prøve å redde alle hundene på egen hånd! Det beste vi kunne gjøre, mente hun, var å forsikre oss om at ikke også de nye eierne sviktet dem. Vi var nødt til å gi hundene en ny sjanse, ettersom de hadde gitt oss mennesker en ny sjanse, hvor dårlig de enn var blitt behandlet.»

«Slutt», sa Rachel plutselig. «Du får meg til å gråte.»

Megan rettet seg opp og tvang seg til å smile gjennom tårene. «Beklager. Jeg vet ikke hvordan vi skal klare oss uten Dot, for ikke å snakke om hvordan Gem skal klare seg. Han var jo sammen med henne da hun fikk slag. I det minste leter han ikke etter henne slik de andre hundene gjør. Han vet at hun ikke kommer tilbake.»

Gem tok to små skritt mot Megan og dyttet den hvite snuten mot beinet hennes, helt til hun sluttet å snakke og så ned på ham.

«Ja da, ja da, jeg vet det. Tid for mat.» Hun løftet øyebrynene mot Rachel. «Faktisk burde jeg ikke ha sagt det. Det var en annen regel. Ikke lat som om hundene snakker menneskespråk. De er hunder, for pokker, pleide hun å si, omtrent ti ganger smartere enn vi er. Og ti ganger bedre selskap.»

«Akkurat det tror jeg på», sukket Rachel og tenkte på Olivers taushet og morens konstante utspørring. «Men ikke innbill deg noe», skyndte hun seg å tilføye.

Kjøkkenet summet av munter samtale da Megan skjøv opp døren, og den stilnet ikke da hun gikk inn.

«… og så sa jeg, vær så god, her har du en hundepose, gutt!» sa den gamle kvinnen ved kjøkkenbordet og nikket så ettertrykkelig at stolen hennes nikket sammen med henne. «Det er som jeg sa til Ted, vi skulle hatt dressurkurs for eierne, ikke for hundene. Pippin gjorde aldri fra seg på upassende steder, gjorde han vel, Ted?»

«Nei, det skal være sikkert og visst.»

«Han gjorde ikke det. Han var en veldig renslig hund.»

«Til å være en yorkshireterrier hadde Pippin overnaturlige toa - lett vaner, Freda», sa den store mannen som sto lent mot den inn - felte porselensvasken. Han sa det med en ertende undertone som var tydelig for Rachel, men Freda lot ikke til å merke den.

Det er altså veterinæren George, tenkte hun. Han har i det minste humor.

George så ut som en landsbyveterinær også, kledd i rutete skjorte med oppbrettede ermer, slitte røde kordfløyelsbukser og gjørmete støvler. Han knuget tekoppen i en stor, ru hånd, og lot hank være hank. Håret hans var tykt og blondt, og skulle hun dømme etter den avslappede selvtilliten som var synlig i de blå øynene og måten han skar seg et ekstra tykt stykke av fruktkaken på, følte han seg åpenbart som hjemme.

«Å, Megan, du er tilbake, kjære!» sa den eldre mannen – var det Ted han het? «Vi satte fra oss Mickey og Minnie i hundegården, og lufter gjerne et par til, hvis du vil?»

«Hva med Bertie?» foreslo George, og Rachel fornemmet uroen som gled over ansiktene til de to eldre. Så fikk George øye på henne der hun sto bak Megan, og uttrykket hans skiftet fra «avslappet husvenn» til en mer profesjonell maske.

Rachel tenkte at hun foretrakk det første, før han var blitt oppmerksom på henne; ansiktet til George var mer barskt enn pent, og den rødlige huden rundt nesen hans antydet at han nylig hadde tilbrakt mye tid ute i den kalde luften. Men så lenge han tøyset med den gamle damen, hadde han et glimt i øyet som fikk ham til å virke både yngre og mer rampete; så snart han fikk øye på henne ved døren, framsto han mer som en middelaldrende veterinær, omtrent på hennes egen alder, gjettet hun, kanskje litt eldre. En som drev sin egen klinikk, ikke en ansatt.

«Hei, folkens!» ropte Megan. «Dette er Rachel Fielding, niesen til Dot. Hun er den nye eieren av huset, hundegården, omplasseringen, alt sammen!»

«Heisan», sa Rachel og løftet hånden klosset.

«Ted Shackley. Og kona mi, Freda. Kondolerer, kjære deg», sa Ted. Han reiste seg og trykket hånden hennes, grep hardt rundt den et øyeblikk. Da han snakket, ble rynkene i pannen hans enda dypere. «Det er jo ikke akkurat noen hyggelig anledning, dette her.»

«Nei», kom det fra kona hans. «Hun var så spesiell, Dot. Det fantes ikke maken.»

«Fantes ikke maken», sukket Ted.

«George Fenwick.» Veterinæren løsrev seg fra vasken og flyttet koppen over til den andre hånden, men satte den ikke fra seg. Han var en god del høyere enn Rachel, noe som i seg selv var uvanlig, tenkte hun; hun var nesten én syttifem, og hadde ikke gått med høye hæler siden før hun traff Oliver. Han strakte ut en hånd, og hun så at han hadde gylne hår på armene.

«Hallo», sa hun. Hånden hans føltes stor og grov mot hennes egen glatte hud. Landsens hender mot hennes solkrembeskyttede byhender. «Takk for at du har hjulpet Megan med å få det til å gå rundt her siden Dot … de siste ukene.»

«Bare hyggelig. Dot var en kunde og en god venn.» George så på henne og skakket på hodet, gransket henne. «La meg gjette», sa han. «Du er egentlig ikke noe dyremenneske.»

«Mr. Fenwick!» utbrøt Freda forarget. «Noe så frekt!»

«Vel, fancy svart skjørt i en hundegård?» Det skarpe blikket hans ble hengende ved henne, og Rachel tenkte at det ikke bare var humor hun så i det. «Jeg er ingen moteekspert, men jeg råder deg til ikke å nærme deg innhegningene før Megan er ferdig med fôringen. I motsatt fall kommer du til å gå inn med en stilig, svart drakt og komme ut igjen med grå flanell.»

«Jeg kledde meg ikke for å fôre hunder», sa Rachel. Hun gadd ikke forholde seg til menn som trodde at det å være uforskammet var det samme som å være kjapp i replikken. «Jeg kledde meg for å møte en advokat.»

«Så klart du gjorde», sa Freda i en trøstende tone. «Jeg er sikker på at du finner et eller annet etter Dot som du kan slenge på deg. Og hvis du trenger hjelp med noe, er det bare å rope ut.» Hun klemte hendene til Rachel. «Jeg er her stort sett hver eneste dag og hjel per til med de små stakkarene. Det er vår måte å minnes Pippin på. Pippin var en av omplasseringshundene til Dot, ikke sant, Ted? Han var en engel som ble sendt til oss fra oven.»

«Han var en yorkshireterrier som ble sendt til oss fra en hundefarm i Wales», korrigerte George henne. «Den mislykkede avls - hunden i et harem av overavlede tisper, hvis jeg ikke tar helt feil.»

Freda ignorerte ham. «George er en fremragende veterinær, men han har et stykke igjen å gå før han har sin fars gode manerer overfor pasientene – og eierne deres», sa hun. «Ikke hør på ham, Rachel. Jeg kan se at du er et hundemenneske. Bare se hvor begeistret Gem er for deg.»

Rachel kikket ned og oppdaget at collien hadde lagt seg til ved føttene hennes, med hodet hvilende på potene. Hvite hår flagret oppover beina hennes og klistret seg til skjørtet, som ikke tålte vask, men måtte renses. «Å. Men det er jeg faktisk ikke. Jeg har aldri hatt hund. Jeg reiser mye i jobben, og har ikke tid …»

Jeg vil ikke binde meg. Jeg vil ikke sitte fast. Det er det som er det fine med Oliver og meg. Ingen bånd, ingen kjedelige forpliktelser.

Var det fine, minte hun seg selv på.

«Gem gjør ikke sånn med alle», sa Freda, som om hun ikke hadde hørt henne. «Han må vite det. De vet sånt, gjør de ikke? Pippin visste alltid når det kom til å regne. Da stakk han det lille hodet under puten og gjemte seg. Han var en fryktelig intelligent hund. Velsignet, mente vi. Ikke sant, Ted?»

«Jo, stemmer det.»

«Pippin vant i det nasjonale lotteriet», sa George og møtte blikket til Rachel. «Freda og Ted kan takke Pippin for vinterhagen sin. Han hadde sin egen sofa der inne, hadde han ikke det? Sånn at han kunne se på tennis.»

«Ikke minn meg på det», sa Freda og tørket seg under nesen. «Det er så tomt uten ham.»

Ted strakte seg etter et nytt kakestykke.

«Jeg vet at du ikke akkurat er kledd for det, men skal jeg vise deg rundt i hundegården?» spurte Megan. «Så kan du komme litt på plass etterpå. Bare hvis du vil, altså?»

Rachel følte seg dum som var så dårlig organisert. De forventet at hun hadde lagt planer. Hun så ut som om hun burde ha planer, her hun dukket opp som testamentsfullbyrder med ansvaret for å bunte sammen livet til Dot, kledd som om hun var på vei til en viktig lunsj. Men hun hadde overhodet ingen planer. Hjernen hennes var så satt ut av overraskelser og pengebekymringer og alt hun ville ha sagt hvis hun ikke hadde vært så på hælene, at hun tvilte på om hun ville ha håndtert noe så enkelt som en tur i matbutikken akkurat nå.

«Megan, be hundene om å la være å røyte i ti minutter», sa George i en tilgjort sjefete tone. «Og ta med deg en luftfrisker – disse landsens duftene kan være et sjokk for sofistikerte storbymennesker.»

Rachel hadde tenkt å be Megan om en kopp te først, men nå snudde hun seg mot George. Et hånlig lite smil lekte i munnviken hans, og hun følte en plutselig irritasjon, det første hun hadde følt siden hun forlot Oliver som ikke hadde noe med Oliver å gjøre.

«Du kan jo alltids sette noen duftlys der inne», tilføyde han da han så irritasjonen hennes. «Og gjøre litt feng shui?»

Den selvgode drittsekken ler av meg, tenkte Rachel. Han tror jeg er en eller annen London-prinsesse som aldri ville satt mine bein i den dyrebare hundegården til Dot. Han tror han kan drive gjøn med meg bare fordi jeg ikke har et hårete dyr i bånd. Vel, han tar feil.

Hun satte fra seg vesken med laptopen ved bordet og rullet opp ermene på den lange kasjmirjakken.

«Når man jobber i London, blir man vant til møkkalukt», sa hun. «Skal vi gå, Megan?»

Megan kikket fra Rachel til George med lett hevede øyebryn. Hun satte fra seg tekoppen Freda hadde gitt henne, og så viste hun Rachel ut av kjøkkenet og bort til hundeområdet.

Hundegården var forbundet med huset via en overbygd svalgang med svarte og hvite mosaikkfliser, der veggene var dekorert med bilder av gamle hunder som ble lykkelig forent med sine nye eiere.

Høye vinduer vendte ut mot eplehagen og de slake åsene bakenfor, og mens de gikk bortover den korte gangen, husket Rachel vagt at testamentet sa noe om cirka seksti mål tomt bak huset. Det var ingen tvil om at hundene hadde godt med boltreplass i den ustelte hagen.

Megan skjøv opp de tunge branndørene til hundegården, og nå kunne Rachel virkelig kjenne lukten av hunder – en kjeks - liknende, oljeaktig odør av pels og hår, med et lite hint av kjøtt og klor. Den var spesiell, men ikke ubehagelig. Midt oppi det hele var det som om hun faktisk kunne fornemme en eim av angst fra hunde kroppene, spenningen og den oppdemmede energien og forvirringen som lå i luften.

Interiøret besto av stål, betong og glass, og alt var skinnende rent. Nærmest dem var det et lite kontor med et kjøkken tvers overfor, og lenger inn så Rachel inngjerdinger med nettingdører langs begge sider av korridoren, som var kledd i sandstein. I den andre enden var det en stor, gammeldags stalldør; den slapp inn sollys og frisk luft når den øverste halvdelen sto åpen, slik den gjorde nå. Det slo henne at hundene syntes å prate i takt med en paneldiskusjon som hørtes fra radioen, skjønt det var naturligvis absurd.

«Her er vi!» sa Megan muntert. Hun slo ut med hendene. «Hjem, kjære hjem for våre foreldreløse barn!»

Ved lyden av stemmen hennes ble det usammenhengende pratekoret til en støyvegg – dype, buldrende bjeff med spinkle gnell som skar gjennom basstonene. Den uvante lyden sang i ørene til Rachel.

«Hysj!» ropte Megan forgjeves.

«Hvor mange er de?» spurte Rachel. Hun måtte heve stemmen for at den skulle høres over kakofonien.

«Femten, med mindre det er kommet inn noen mens jeg var ute.» Megan kikket i en bok som lå på skrivebordet i kontoret samtidig som hun trykket inn knapper på telefonsvareren. «Beklager, men vi får ofte oppringninger fra folk som har så umulige hunder at de ikke vet sine arme råd – og som ønsker å overlate dem til oss. Jeg prøver å få dem til å endre oppfatning … Å nei, ikke nå igjen. Beklager, Rachel, men det er en gal kvinne i Madden som prøver å kvitte seg med et par skotske terriere for sikkert tiende gang i år. Hvis hun bare kunne få ut fingeren og melde seg på et dressurkurs, ville det ha spart oss for en haug med …»

Hun tok en blyant og pekte med den i retning hundegårdene. «Vil du ta en titt på gjengen? Ta på deg de støvlene der, hvis du vil. Gå veldig sakte, og ikke stikk fingrene inn gjennom nettingen.»

Rachel innså at hun måtte ha sett vettskremt ut, for Megan skynd - te seg å tilføye: «De biter ikke, men noen av dem er litt sultne på denne tiden av døgnet.» Hun kastet en pose med godbiter mot henne, og Rachel tok imot. «Gi dem én eller to, men ikke mer – de får middag klokken seks.»

Rachel stakk føttene ned i gummistøvlene som sto ved døren, og gikk forsiktig mot den første innhegningen for ikke å forårsake ytterligere bjeffing. Lukten av pels og hundepust ble mer intens. Som George hadde forutsagt, var skjørtet og de nylonstrømpekledde beina hennes allerede i ferd med å bli grå av flagrende hundehår.

Jeg burde ha tatt med meg noen dongeribukser, tenkte hun. I hast verket med å komme seg ut av leiligheten hadde hun kastet det som lå i tørketrommelen i noen bager, og plassert resten av klærne sine på lager. Nå som hun tenkte på det, var hun ikke helt sikker på hvilke av de moteriktige plaggene hennes som kunne egne seg til arbeid i en hundegård. De fleste tålte ikke vask, men måtte renses.

Uten forvarsel skubbet en fuktig snute mot en av nettingdørene, og hun skvatt til da en stor hund dasket labbene opp mot henne så nettingen ristet langs hele den ene siden av korridoren.

«Herregud!» gispet hun og tok seg til halsen. «Ikke!»

I neste øyeblikk kunne hun ikke annet enn å smelte: En nydelig rød og hvit bassethund med mykt, rynkete ansikt snuste ivrig på henne, med den ene store poten presset opp mot døren i en bønnfallende gest som fikk små hårtuster til å stikke ut gjennom nettingen. Rachel ante ikke hvor gammel hunden kunne være, men den virket liksom ikke ordentlig utvokst. Med de svære, knoklete potene og de flagrende ørene så den ut som et barn med litt for store klær.

Øverst på døren var det festet en liten plakat, og hun leste den mens hunden fortsatte å utforske den interessante, nye duften hennes. Den var håndskrevet, med Dots karakteristiske skrift, men fortellerstemmen tilhørte åpenbart hunden foran henne.

Jeg heter Bertie og er omtrent tolv måneder gammel. Familien min tok meg med på en tur i parken, men lot meg være igjen der. Jeg prøvde å løpe etter dem, men som du ser, har jeg veldig korte bein, så jeg var ikke rask nok. Jeg skulle ønske at noen kunne komme og hente meg, for det er kjedelig å være alene. Det jeg ønsker meg aller mest, er et tålmodig ektepar med sans for humor, som vil ha en hund som er like morsom som dem. PS! Når jeg blir stor, kommer jeg til å elske å gå tur, selv om jeg ser ut som om jeg foretrekker å ligge foran peisen din.

Rachel kjente at det knøt seg i magen da hunden prøvde å slikke henne på hånden, ivrig etter å vise sin hengivenhet. Hvordan kunne noen bare forlate en hundevalp som dette? Hvordan kunne man dytte fra seg en kjærlig hund og ikke la den bli med hjem igjen? Hun bet seg i leppen mens hun kjælte med hundens myke øre og prøvde å la være å tenke altfor mye på den triste historien.

Det var plakater på alle innhegningene, så hun: Rachel var ikke sikker på at hun ønsket å lese dem, men en uimotståelig nysgjerrighet drev henne til det.

Hun snudde seg mot innhegningen midt imot bassethundens, der en liten svart puddel lå forknytt i en kurv i den borteste enden, og ikke engang brydde seg om å hilse på gjesten. Teksten på plakaten var mye muntrere enn den mistrøstige pelsdotten foran henne.

Hallo, alle sammen! Jeg er Lulu! Ikke bry deg om at jeg er litt rar på håret i dag – under alle disse flokene er jeg en vakker utstillingshund. Den siste eieren min gadd ikke å børste meg eller passe ordentlig på meg, jeg fikk ikke engang mat hver dag. Heldigvis er jeg her nå. Megan har tenkt å passe godt på meg, så snart får du se hvor fin jeg er. Jeg leter etter noen som er intelligent nok til å skjønne at selv om jeg er søt, så er jeg ikke dum – jeg er antakelig den smarteste hunden her inne (bortsett fra Gem), og jeg ønsker å bruke den hjernen jeg har fått! Tro meg, også gamle hunder kan lære nye triks.

Var pudler smarte? Rachel hadde ingen anelse. De eneste pudlene hun hadde sett, var de tåpelig barberte kjæledyrene som spradet rundt på hundeutstillinger. Men de hadde i det minste hatt litt gnist, i motsetning til denne stakkars skapningen.

«Hallo, Lulu!» ropte hun gjennom nettingen mens hun viftet med en kjeks, men hunden løftet ikke engang snuten fra kanten av kurven. I stedet dukket hun liksom unna lyden, som om hun var redd for hva Rachel kunne gjøre med henne. Hun hadde en barbert flekk på den ene siden, og den bleke, blågrå huden virket ømfintlig rundt en flenge som åpenbart var sydd ganske nylig.

Rachel holdt ikke ut å se på puddelen, men snudde seg bort. Dette var bare ubeskrivelig trist. Hvor var de normale hundene? Hundene Dot hadde i pensjon for folk som faktisk elsket kjæledyrene sine?

Hun lente seg tilbake mot veggen midt imot Lulu og lukket øynene, mens hun kjente hvordan trøttheten og medlidenheten fylte hele kroppen.

Hvis det var noen som visste hvordan det føltes når noen du elsket, skjøv deg ut av det livet du kjente, så var det henne. Hvor intenst hadde hun ikke ønsket seg en ny sjanse? Dot kunne umulig ha visst hvor ironisk testamentet hennes framsto for Rachel. Eller kanskje hun gjorde det. Kanskje hadde hun husket den merkelige ikke-samtalen de hadde hatt, og bestemt seg for at det Rachel trengte, ikke var én hengiven hund, men femten.

«Pass på! Oi! Nei!»

Rachel rykket til da Megan kom løpende bortover korridoren mens hun viftet med fingeren i retning av innhegningen ved siden av henne. Da hun så ned, skjønte hun hvorfor: Bassethunden hadde stukket nesen ut gjennom en åpning i nettingen og halvt slikket, halvt tygde på en av de runde hornknappene i den lange strikke - jakken hennes.

«Det der er ikke et sukkertøy! Ærlig talt, Bertie!» Megan gjorde en feiende bevegelse med armen i hundens retning, og han slapp seg ned på de fire enorme labbene igjen. «Av og til lurer jeg på om det er en gris inni det hundekostymet ditt!»

Bertie så på dem begge med et klagende, sultent uttrykk, og Rachel begynte å famle etter godbitene hun hadde i lommen.

«Og ikke gi meg det sørgmodige ingen-gir-meg-mat-blikket», fortsatte Megan. «Beklager», sa hun og snudde seg mot Rachel igjen. «Bertie er en rampegutt, men vi elsker ham.»

«Men hvorfor er han fremdeles her?» sa Rachel mens hun ristet en godbit ut av pakken og holdt den fram for ham gjennom nettingen. «Han er jo så nydelig!»

«Å, du vet, bassethunder», sukket Megan. «De spiser, de sover, de nekter å høre på deg … De er helt herlige som valper, og så vokser de opp og blir noen digre beist. Bertie stjeler mat, han har ikke blitt husren, han gråter når han er alene og han tygger på alt mulig.» Hun satte opp en streng mine, men den virket ikke helt overbevisende ettersom hun samtidig bøyde seg ned for å klø hunden forsiktig på hengeørene. «Du er litt av et prosjekt, eller hva, Bertie? Du trenger noen som liker en utfordring.»

«Jeg leste lappen hans», sa Rachel og nikket mot plakaten på døren. «Jeg trodde ikke Dot hadde sansen for at hundene liksom skulle snakke?»

«Nei, hun hadde ikke det. Men hun tenkte at dette var den beste måten å få folk til å skjønne at hundene ikke er leketøy som du bare kan plukke opp eller slenge fra deg, at de også har følelser, ikke sant?» Megan ble mørk i ansiktet og begynte å bite negler; det var tydelig at dette var noe som gjorde henne opprørt. «Greit nok at de ikke føler skyld eller ondskap eller driver med følelsesmessig utpressing, men de kan føle seg ensomme. Vi vil at nye eiere skal tenke grundig over hva de tar med seg hjem – nemlig en levende skapning som er fullstendig avhengig av dem.»

«Som et barn», sa Rachel, og kjente et plutselig stikk av smerte. Det var en annen av de forferdelige tankene som hadde hengt over hodet hennes, lik en mørk sky, helt siden bruddet med Oliver. Barn. Barn som hun ikke ville få nå, skjønt hun aldri hadde ønsket seg dem tidligere.

«Vanskeligere enn et barn», sa en ny stemme, og begge snudde seg mot døren, der George sto med korslagte armer. «Et barn kan fortelle deg hva som er i veien, men med en hund er det slik at begge må lære seg den andres språk. Enkelte mennesker har ikke den tålmodigheten som skal til, men det er ikke hundens feil. Hvordan går det med designerantrekket ditt? Jeg ser at du har satt fra deg Jimmy Choo-skoene.»

«Jeg er ikke redd for noen få hårstrå.» Rachel børstet kjapt av skjørtet sitt. Hun hadde ingen planer om å fortelle George at det skulle rett på renseri neste morgen. «Jeg ante ikke at det var så mange omplasseringshunder her. Advokaten sa at Dot først og fremst drev kennel?»

«Det var meningen at det skulle være det», sa George. «Men Dot hadde sitt eget private prosjekt, nemlig å gi hver eneste fortapte sjel i området et nytt hjem. Spør du meg, kunne du ha skapt deg et anstendig levebrød her dersom innhegningene ikke hadde vært fulle av omplasseringshunder. Det er den eneste hundegården i området, det er plass til en hundesalong, muligheter for å utvide – jeg vet at Dot fikk tilbud om å selge flere ganger opp gjennom årene. Jeg kan helt sikkert sette deg i kontakt med de rette eiendomsmeglerne.»

«Det ville være …» begynte Rachel, men Megan ga henne et irettesettende blikk som fikk henne til å tie.

«Ja, men de som ønsket å kjøpe, kunne ikke garantere at de ville fortsette omplasseringssenteret, og det var det Dot levde for.» Megan lette etter noen papirer hun ville vise henne. «Vi må holde kennelen og omplasseringen fullstendig atskilt – vi hadde fem kennelhunder inne like før hun døde. Jeg syntes bare at det var best å roe ned den biten nå, til vi vet hva som skjer.» Hun ble stille. «Jeg mener, skal du …?»

«Megan», sa George i en advarende tone.

Rachel ønsket at moren hennes hadde vært der nå, så hun kunne se at dette var mye mer komplisert enn alle trodde. «Ta med Acker Bilk-albumene», du liksom. Dot hadde ikke etterlatt henne en flott villa med seks soverom, hage og møbler – hun hadde etterlatt hen ne et hus som det trolig ville ta flere måneder å gå igjennom, en virksomhet hun ikke hadde peiling på, skjemaer som måtte fylles ut før noe som helst kunne selges eller fordeles, ansatte som var avhengige av henne, og femten forsømte dyr som hun kom til å føle seg presset til å ta hånd om.

«Beklager forresten at jeg forstyrrer dere i omvisningen, men jeg må snakke med Megan om klippingen av Lulu», sa George bryskt og marsjerte bort til Lulus innhegning som om Rachel ikke var der. Han låste seg inn, og til Rachels forbløffelse lettet puddelen på hodet og lot ham løfte seg. Oppførselen hans overfor Lulu var helt annerledes enn den han hadde overfor mennesker: bestemt, men forsiktig, nesten kjærlig.

«Du er fremdeles ikke deg selv, er du vel?» Han snudde seg mot Megan igjen med hunden i de kraftige armene, der den så enda mindre ut enn før. «I utgangspunktet er det bra å få fikset henne opp litt så snart hun er på beina, men det er ikke snakk om at hun skal se ut som en av de der latterlige Hollywood-håndveskehundene. Og ikke fortell meg om det kurset du nettopp har tatt.»

«Jeg gir henne en tradisjonell valpestuss», sa Megan. «Men hun vil jo veldig gjerne ha pomponger, da! Se på henne, hun er ei ordentlig show-jente!»

«Megan», sa George igjen, og denne gangen hørtes han strengere ut. «Hun er ikke en leke, og jeg vil ikke at hun skal se ut som en, i tilfelle hun skulle tiltrekke seg feil type oppmerksomhet.»

Lulu glodde olmt på Megan der hun lå i armene til beskytteren sin, og de svarte knappeøynene blinket i den tykke, matte pelsen.

«Du vet jo at det ikke er …» begynte hun, men stoppet da han løftet en advarende finger. Rachel fornemmet at de to lenge hadde hatt en godmodig ertende tone seg imellom, og følte seg forlegen.

«Ikke se så vettskremt ut», tilføyde George da han tok henne i å stirre på arret til Lulu. «Hun er nettopp blitt sterilisert. Vi gjør det med alle hundene, eller rettere sagt, jeg gjør det.»

«George er veldig flink til akkurat det. Innerst inne er han en myk mann.»

«Nei, det er jeg ikke», korrigerte George henne. «Når det gjelder den klippen …»

Rachel lot blikket gli bortover innhegningene og skimtet en brun gul staffordshire bull terrier, et par tykke sjokoladebrune labradorer, en livlig jack russell som hoppet og spratt, og flere terrierliknen de blandingshunder med ivrige brune øyne og log - rende hale, som om de ba om å bli tatt med hjem. Andre innhegninger virket tomme, og hun hadde ikke lyst til å se nærmere etter, i tilfelle beboer ne hadde krøpet mismodig sammen i det borteste hjørnet sånn som Lulu – med et uttrykk som om de hadde mistet håpet fullstendig.

Hvordan klarte folk å velge bare én? Halsen hennes snørte seg sammen som om hun hadde svelget en bomullsdott. Hvordan kun - ne man gå ut derfra og vite at man etterlot seg fjorten skuffede skapninger, som alle lurte på hva som var galt med dem, og når eierne deres ville komme tilbake og hente dem?

Hun kikket ned og blunket forbløffet. Gem hadde dukket taust opp ingensteds fra og lagt seg ned foran henne, med de smale labbene tett sammen mens han ventet på noe å gjøre.

«Jeg er ikke Dot», hvisket hun, så Megan ikke skulle høre henne. «Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.»

Rachel, tenkte hun, begynn for Guds skyld ikke å snakke med hundene. Ta deg sammen.

«Megan?» Hun prøvde å holde en lett tone, men stemmen hennes sprakk. «Jeg tenkte å ta et bad. Hvordan gjør dere det når dere låser og sånn?»

«Det trengs ikke», svarte Megan i en munter tone. «Jeg har bodd her. Det er en del av avtalen så lenge jeg er bestyrer av hundegården. Håper du ikke har noe imot det? – Dot ga meg hele tredje etasje. Det betyr at jeg har eget bad og egen stue. Jeg kommer ikke til å gå i beina på deg.»

«Å», sa Rachel. «Akkurat.»

Så hun hadde leieboer også. Flott. Når sant skulle sies, kunne det faktisk hende at det var det.

«Skal jeg finne fram noe å spise?» spurte Megan. «Freda hadde med en ovnsrett til deg, og det er masse mat i skapene.»

«Nei, jeg …» Rachel ville nødig si: «Jeg vil ikke snakke med noen», ikke når Megan var så snill, men det var det som var sannheten. «Jeg har en del jobb å gjøre», sa hun i stedet. Det var en altomfattende unnskyldning som hadde fungert godt i mange sam - menhenger tidligere. Ironisk nok hadde hun overhodet ingen jobb å gjøre, med mindre man regnet med brevene hun ble nødt til skrive til de forhenværende klientene sine for å fortelle at hun hadde sluttet.

«Null problem!» sa Megan. «Jeg visste ikke helt hva du syntes om å sove i sengen til Dot, så jeg redde opp i gjesterommet ved siden av rommet hennes. Det henger håndklær over tørkestangen på badet.»

Rachel tvang fram et smil. «Eh … takk. Takk for alt du har gjort.»

Megan smilte enda bredere. «Bare hyggelig. Håper du får et deilig bad!»

«God kveld!» sa George Fenwick og bukket på en tilgjort, gammeldags måte. «Og la meg gi deg nummeret til mitt faste renseri!»

«Bruker du renseri?» Rachel så vantro på ham.

Han smilte. «Touché.»

Men Rachel var altfor sliten til å nyte det faktum at hun hadde satt ham på plass. I stedet tuslet hun inn i huset og inn på badet, for å legge den slitne kroppen sin i bløt.