Originaltittel: How to fall in love

© 2013, Cecelia Ahern - Greenlight

© 2015, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Lene Sandvold Evensen

Omslagsdesign: Magnus Riise

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-723-9

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til David,

som lærte meg å forelske meg

1

Kunsten å roe ned en mann

Man sier at lynet aldri slår ned to ganger på samme sted. Usant. Eller, det er sant at man sier det. Det er bare ikke sant at det er sånn.

NASA-forskere har funnet ut at sky-til-bakke-lyn ofte treffer bakken på to eller flere steder, og at sannsynligheten for å bli truffet er omtrent førtifem prosent større enn folk tror. Selv om sann - synligheten for å bli truffet av lynet er én til tre tusen, ble Roy Cleveland Sullivan, en skogvokter fra Virginia, truffet ved sju forskjellige anledninger. Roy overlevde alle lynnedslagene, men tok livet av seg ved å skyte seg i magen da han var syttién, ifølge rykte ne fordi han var ulykkelig forelsket. Hvis folk kuttet ut lynmetaforen og heller sa hva de mente, ville det vært at den samme usannsynlige hendelsen aldri skjer to ganger med ett og samme menneske. Usant. Hvis ryktene om Roys dødsfall stemmer, har kjærlighetssorg helt egne spilleregler, og Roy ville visst bedre enn noen annen at det var svært sannsynlig at denne svært usannsynlige ulykken ville ramme ham igjen. Hvilket bringer meg til poenget i historien: den første av mine to svært usannsynlige opplevelser.

Klokka var elleve en iskald desemberkveld i Dublin, og jeg befant meg på et sted jeg aldri hadde vært før. Dette er ikke en metafor for sinnstilstanden min, selv om det hadde vært treffen de. Det jeg mener, er at jeg aldri før hadde vært på dette stedet rent geografisk. En iskald vind blåste gjennom det øde, halvferdige boligfeltet i Southside og skapte en overjordisk melodi i de ødelagte vinduene og klaprende stillasene. Det var gapende svarte tomrom der vinduene skulle ha vært, uferdige overflater med truende hull, steinheller hulter til bulter, balkonger og nødutganger med hauger av rør og materialer i et eneste virvar, rørledninger som stakk ut og endte i ingenting – et perfekt åsted for en tragedie. Synet alene fikk meg til å grøsse, uavhengig av minusgradene. Boligfeltet skulle ha vært fylt med sovende familier med lyset slukket og gardinene trukket for. I stedet var det helt dødt, forlatt av eiere som hadde blitt nødt til å bo i tikkende bomber der brannfaren var like massiv som utbyggerløgnene om billige luksusboliger.

Jeg skulle ikke ha vært der. Jeg var en inntrenger, men det som burde ha bekymret meg mer, var at det var farlig å være der. Vanlige, konvensjonelle mennesker ville oppfattet stedet som uhyg - gelig. Jeg burde ha snudd og gått tilbake dit jeg kom fra. Jeg visste alt dette, og likevel fortsatte jeg mens jeg diskuterte med magefølelsen min. Jeg gikk inn i en av bygningene.

Førtifem minutter senere var jeg ute igjen. Jeg skalv og grøsset mens jeg ventet på politiet, slik nødtelefonsentralen hadde gitt beskjed om. Jeg så ambulanselysene nærme seg, tett fulgt av en sivil politibil. Ut hoppet kriminaletterforsker Maguire, ubarbert, bustete på håret, rufsete, men ikke ustelt. Senere har jeg forstått at han er en plaget sjel, et troll-i-eske klar til å eksplodere når som helst. Utseendet kunne vært tøft hos en rocker, men han var en førtisju år gammel etterforsker i tjeneste, og dermed ble det bare ustilig og understreket alvoret i situasjonen jeg befant meg i. Etter å ha vist dem til Simons leilighet gikk jeg ut igjen og ventet på å få fortelle hva som hadde skjedd.

Jeg fortalte Maguire om Simon Conway, den trettiseks år gamle mannen jeg hadde møtt inne i bygningen, som sammen med femti andre familier var blitt evakuert av sikkerhetsmessige årsaker. Simon hadde snakket mest om penger, om presset ved å skulle betale ned på lånet på en leilighet han ikke fikk lov til å bo i, om utbyggeren som ikke lenger ville betale for alternativt losji, og om det faktum at han akkurat hadde mistet jobben. Jeg gjenfortalte samtalen til Maguire, og det var allerede uklart for meg hva jeg hadde sagt og ikke; jeg hoppet mellom det jeg trodde jeg hadde sagt og det jeg innså at jeg burde ha sagt.

Du skjønner, Simon Conway hadde en pistol i hånden da jeg traff på ham. Jeg tror jeg var mer overrasket over å se ham enn han var over at jeg plutselig dukket opp i det forlatte hjemmet hans. Det virket som om han trodde jeg var fra politiet, og jeg fortalte ham ikke at det ikke var tilfellet. Jeg ville at han skulle tro jeg hadde en hel armé av mennesker i rommet ved siden av. Han viftet med pistolen mens han snakket, og jeg kjempet med meg selv for ikke å dukke, legge meg ned eller bare løpe ut av rommet. Mens redsel og panikk fylte meg, prøvde jeg å godsnakke med ham, roe ham ned og få ham til å legge fra seg våpenet. Vi snakket om barna hans, jeg gjorde hva jeg kunne for å vise ham at det fantes lyspunkter, og klarte å få ham til å legge pistolen på kjøkkenbenken så jeg kunne ringe politiet, hvilket jeg gjorde. Da jeg la på, skjedde det noe. Ordene mine – jeg skjønner nå at jeg aldri burde ha uttalt dem – utløste noe, enda så uskyldige de var.

Simon så på meg, og jeg skjønte at han ikke så meg. Ansiktet hans var forandret. Varsellampene blinket i hodet mitt, men før jeg rakk å gjøre eller si noe mer, tok Simon opp pistolen og holdt den mot sitt eget hode. Så gikk den av.

2

Kunsten å forlate ektemannen din

(uten å såre ham)

Noen ganger når man ser eller opplever noe virkelig virkelig, kan man få en voldsom trang til å slutte å late som. Man føler seg som en idiot, en sjarlatan. Man vil bare stikke av fra alt som er falskt, enten det er noe uskyldig og ufarlig eller noe mer alvorlig, som et ekteskap. Dette skjedde med meg.

Når man er misunnelig på folk som går fra hverandre, bør man skjønne at ens eget ekteskap er i fare. Sånn hadde jeg hatt det de siste månedene, men på den uvanlige måten der man vet noe samtidig som man ikke helt vet det. Og så fort ekteskapet var over, innså jeg at jeg alltid hadde visst at forholdet vårt ikke var det rette. Jeg hadde opplevd øyeblikk av lykke og en generell følelse av håp mens jeg var gift. Men selv om positiv tenkning er nøkkelen til mye godt, utgjør ikke ønsketenkning i seg selv et godt grunnlag for et ekteskap. Skjønt hendelsen, Simon Conway-opplevelsen, som jeg kalte den, hjalp meg til å åpne øynene. Jeg hadde vært vitne til noe av det mest virkelige i livet, og det fikk meg til å ville slutte å late som; jeg ville være ekte, jeg ville at alt i livet mitt skulle være sant og virkelig.

Brenda, søsteren min, trodde ekteskapsbruddet mitt skyldtes en slags posttraumatisk stresslidelse, og tryglet meg om å snakke med noen om det. Jeg informerte henne om at jeg allerede hadde gjort det; den indre samtalen med meg selv hadde begynt for lenge siden. På en måte var det sant. Simon hadde bare framskyndet åpenbaringen. Dette var selvsagt ikke det svaret Brenda ville ha. Hun mente jeg burde snakke med en profesjonell, ikke sitte og fylle prate over en flaske vin på kjøkkenet hennes midt på natten på en hverdag.

Ektemannen min, Barry, hadde vært forståelsesfull og støttende. Han trodde også at den brå avgjørelsen var en reaksjon på skyte - episoden. Men da han innså – idet jeg pakket sakene mine og forlot hjemmet vårt – at jeg mente alvor, var han snar med å kalle meg de styggeste ting. Jeg klandret ham ikke – men jeg var ikke feit, og jeg innså forbauset at jeg var mye mer glad i moren hans enn han trodde. Jeg forsto at alle ble forvirret og ikke helt klarte å tro meg. Det skyldtes delvis at jeg hadde vært så flink til å skjule hvor ulykkelig jeg var, men aller mest skyldtes det timingen.

Samme kveld som Simon Conway-opplevelsen, etter å ha innsett at det skrekkinngytende skriket kom fra meg selv, og etter å ha ringt politiet for andre gang og avgitt vitneforklaring, etter å ha drukket te med melk fra en pappkopp fra den lokale EuroSpar-butikken, kjørte jeg hjem og gjorde fire ting. Først tok jeg en dusj for å prøve å kvitte meg med hele opplevelsen; så bladde jeg gjennom den fillete, gjennomleste utgaven min av boken Kunsten å forlate ektemannen din (uten å såre ham); deretter vekket jeg Barry med en kopp kaffe og en toast og fortalte ham at ekteskapet vårt var over; og til sist, fordi han spurte hva som hadde skjedd, fortalte jeg at jeg hadde sett en mann skyte seg. I ettertid ser jeg at han stilte flere spørsmål om skyteepisoden enn om ekteskapsbruddet.

Oppførselen hans siden da har overrasket meg, og min egen forbauselse sjokkerer meg fordi jeg trodde jeg hadde lest nok om slike ting. Jeg hadde forberedt meg til denne store prøven i livet, hadde lest meg opp på hvordan vi begge kunne og ville føle oss hvis jeg noensinne skulle bestemme meg for å gjøre det slutt – bare for å forberede meg, for å ha tenkt over det, for å finne ut om det var det rette å gjøre. Jeg har venner som har gått fra hverandre, og jeg har tilbrakt mange kvelder med å høre på begge parter. Men jeg hadde aldri forestilt meg at mannen min kunne bli som han ble, at han skulle gjennomgå en total personlighetsforvandling og bli så kald og ondskapsfull, så bitter og nedrig. Leiligheten, som før var vår, var nå hans; han ville ikke la meg sette min fot der. Bilen, som før var vår, var nå hans; jeg fikk ikke bruke den. Alt som før var vårt, ville han nå gjøre hva som helst for å få. Til og med de tingene han ikke ville ha. Det var nøyaktig hva han sa. Hvis vi hadde hatt barn, ville han ha beholdt dem og aldri latt meg se dem. Han var tydelig når det gjaldt kaffetrakteren, eiesyk når det gjaldt espressokoppene, hysterisk når det gjaldt brødristeren, og han fikk et anfall over vannkokeren. Jeg lot ham gå berserk på kjøkkenet, i stua og på soverommet og lot ham til og med følge etter meg på do så han kunne skrike til meg mens jeg tisset. Jeg prøvde å være så tålmodig og forståelsesfull som jeg bare kunne. Jeg har alltid vært en god lytter, så jeg lot ham snakke, men det jeg ikke var så god til, var å forklare, og det overrasket meg hvor mye forklaring han trengte. Jeg var sikker på at han innerst inne var enig i bruddet, men han var så såret over at det skjedde med ham at han glemte alle de stundene vi begge hadde følt oss fanget i noe som helt fra begynnelsen av hadde vært feil. Men han var sint, og sinne kan ofte gjøre blind overfor virkeligheten. Slik var det i hvert fall med ham, så jeg lot ham rase fra seg og håpet at vi på et eller annet tidspunkt kunne ha en ærlig samtale om det.

Jeg visste at jeg hadde gode grunner til å gå fra ham, men jeg klarte nesten ikke å leve med smerten ved at jeg faktisk hadde gjort ham vondt. Dette, pluss det faktum at jeg ikke hadde klart å hindre en mann i å skyte seg selv, veide tungt på skuldrene mine. Det var flere måneder siden jeg hadde sovet ordentlig, og det føltes som jeg ikke hadde sovet i det hele tatt de siste ukene.

«Oscar», sa jeg til klienten som satt i lenestolen på den andre siden av pulten min. «Bussjåføren har ikke lyst til å drepe deg.»

«Jo, det har han. Han hater meg. Og det vet uansett ikke du, for du har ikke sett ham eller måten han ser på meg på.»

«Og hvorfor tror du bussjåføren tenker disse tankene om deg?»

Han trakk på skuldrene. «Så fort bussen stopper, åpner han døra og glaner på meg.»

«Sier han noe til deg?»

«Ikke når jeg går på bussen, men når jeg ikke går på, buldrer han liksom litt.»

«Så det hender du ikke går på?»

Han himlet med øynene og kikket ned på hendene sine. «Noen ganger er ikke plassen min ledig.»

«Plassen din? Dette er nytt. Hvilken plass?»

Han sukket, skjønte at han var avslørt, og tilsto: «Hør her, alle på bussen stirrer, ok? Jeg er den eneste som kommer på på den holdeplassen, og alle stirrer på meg. Så derfor setter jeg meg alltid på plassen rett bak sjåføren. Du vet, den som er sidelengs og vender mot vinduet? Det er et vindussete som liksom er gjemt bort fra resten av bussen.»

«Der føler du deg trygg.»

«Det er perfekt. Jeg kunne sittet på den plassen helt til byen. Men noen ganger sitter det en jente der, en psykisk utviklings - hemmet jente, som hører på iPoden sin og synger Steps så hele bussen hører det. Hvis hun er der, kan jeg ikke gå på bussen, ikke bare fordi jeg blir nervøs av psykisk utviklingshemmede, men fordi det er min plass, skjønner du? Og jeg kan ikke se om hun er der, før bussen har stoppet. Så går jeg på og sjekker om setet er ledig, og hvis hun er der, går jeg av igjen. Bussjåføren hater meg.»

«Hvor lenge har dette pågått?»

«Jeg vet ikke. Et par uker, kanskje.»

«Oscar, du vet hva dette betyr. Vi må begynne forfra igjen.»

«Å, nei …» Han begravde ansiktet i hendene og falt sammen i stolen. «Men jeg var jo kommet halvveis til byen.»

«Du må passe deg for å projisere angsten din over på noe nytt. La oss få bukt med dette med én gang. I morgen går du på bussen og setter deg hvor som helst der det er et ledig sete. Der sitter du til neste holdeplass, så kan du gå av og gå hjem. Dagen etter, på onsdag, går du på bussen og setter deg hvor som helst, og sitter der to holdeplasser, så kan du gå av og gå hjem. På torsdag sitter du tre holdeplasser og på fredag fire, ok? Du må ta ett skritt om gangen, så greier du det til slutt.»

Jeg var ikke sikker på hvem jeg prøvde å overbevise. Ham eller meg.

Omsider løftet Oscar hodet. Ansiktet hans hadde mistet all farge.

«Du klarer det», sa jeg varsomt.

«Du får det til å høres så enkelt ut.»

«Det er ikke enkelt for deg, det forstår jeg. Øv deg på puste - teknikkene. Snart er det ikke så vanskelig lenger. Da klarer du å ta bussen helt til byen, og redselen blir erstattet av enorm glede. De verste stundene dine blir de beste fordi du har overkommet så store utfordringer.»

Han så usikker ut.

«Stol på meg.»

«Jeg gjør det, jeg bare føler meg ikke så modig.»

«Den modige er ikke den som ikke føler seg redd, men den som beseirer frykten.»

«En av bøkene dine?» Han nikket mot de stappfulle hyllene med selvhjelpsbøker jeg hadde på kontoret.

«Nelson Mandela», smilte jeg.

«Synd du jobber med rekruttering, du kunne vært en god psykolog», sa han og karet seg opp av stolen.

«Ja ja, jeg gjør dette for oss begge. Hvis du greier å sitte på bussen mer enn fire holdeplasser, øker jobbsjansene dine betraktelig.» Jeg prøvde å skjule irritasjonen i stemmen. Oscar var en godt kvalifisert supersmart, nerdete fyr jeg lett kunne finne en jobb til – jeg hadde faktisk gjort det tre ganger allerede – men på grunn av reiseproblematikken hans var jobbmulighetene begrenset. Jeg prøvde å hjelpe ham med å bli kvitt angsten så jeg kunne skaffe ham en jobb han ville møte opp til hver dag. Han var redd for å lære å kjøre bil, og jeg kunne ikke strekke meg så langt som til å lære ham det selv, men han hadde i hvert fall gått med på å prøve å overvinne frykten for offentlig transport. Jeg kastet et blikk på klokka bak ham. «Ok, be Gemma sette opp en ny time til deg neste uke, så gleder jeg meg til å høre hvordan det har gått.»

Så snart døra var lukket bak ham, lot jeg smilet falle og gjen - nom søkte bokhylla etter en av selvhjelpsbøkene. Klientene mine var himmelfalne over hvor mange bøker jeg hadde, og jeg mistenkte at jeg alene holdt liv i den lille bokhandelen til venninnen min Amelia. Bøkene var biblene mine, de var mine små praktiske hjelpere når jeg følte meg hjelpeløs eller trengte noen gode løsnin - ger til klienter med store problemer. Jeg hadde drømt om å skrive en bok selv de siste ti årene, men hadde aldri kommet lenger enn til å sette meg ned ved pulten, skru på pc-en, ivrig etter å fortelle historien min, for så å ende med å sitte og stirre på den blinkende markøren og den tomme skjermen som gjenspeilte den kreative flyten jeg befant meg i.

Brenda mente at jeg var mer interessert i ideen om å skrive en bok enn faktisk å skrive den, for hvis jeg virkelig ønsket å skrive, ville jeg bare gjort det, hver dag, alene, for min egen del, uavhengig av om det ble en bok av det. Hun sa at forfattere bare måtte skrive enten de hadde en idé eller ei, enten de hadde en pc eller ei, enten de hadde penn og papir eller ei. For dem var ikke ønsket om å skrive avhengig av en penn av et spesielt merke eller en bestemt farge, eller om det var nok sukker i latten – slike tanker som gjerne kom i veien for min egen kreative prosess når jeg satte meg ned for å skrive. Brenda kom stadig med patetiske observasjoner, men jeg var redd hun for en gangs skyld hadde rett. Jeg ville skrive, men jeg var ikke sikker på om jeg noensinne kom til å få det til, og jeg var redd det var akkurat det jeg ville oppdage hvis jeg satte meg ned og prøvde. Jeg hadde hatt Kunsten å skrive en god roman liggende på nattbordet i flere måneder, men ikke åpnet den en eneste gang, redd for at jeg ikke ville klare å følge rådene, og at jeg der - med aldri ville klare å skrive en bok. Nå hadde jeg gjemt boken i nattbordskuffen og parkert drømmen inntil videre.

Til slutt fant jeg det jeg lette etter i bokhylla. Gode råd for en skånsom oppsigelse (illustrert).

Jeg er ikke sikker på om bildene hjalp så veldig, men jeg prøvde å etterligne den medfølende arbeidsgiverens ansiktsuttrykk foran speilet på toalettet. Så leste jeg notatene jeg hadde skriblet ned på en post-it-lapp og klistret på innsiden av permen, usikker på om jeg ville klare å gjennomføre dette. Firmaet mitt, Rose Rekruttering, hadde eksistert i fire år og var et lite selskap med fire ansatte. Sekretæren vår, Gemma, hjalp oss med alt, og jeg ville ikke si henne opp, men på grunn av den nye stramme økonomien min var jeg nødt til å vurdere det. Jeg sto og leste notatene mine da det banket på døra og Gemma steg inn.

«Gemma», pep jeg og prøvde skyldbetynget å gjemme boken. Idet jeg prøvde å stappe den inn i den overfylte hylla, glapp den ut av hendene mine og falt i gulvet, rett ved føttene hennes.

Gemma fniste og bøyde seg for å ta den opp. Idet hun så hva den het, ble hun rød i ansiktet. Hun så på meg med overraskelse, frykt og forvirring og deretter smerte i blikket. Jeg åpnet og luk - ket munnen uten å si noe og forsøkte å huske hva jeg hadde lest om hvordan jeg burde servere nyheten, rekkefølgen på ordene, de korrekte formuleringene, de passende ansiktsuttrykkene, de kloke rådene, tydelighet, empati, ikke for mye følelser, kommuniser åpent og ærlig – eller ikke? Men jeg brukte for lang tid, og hun skjønte det selv.

«For én gangs skyld var en av bøkene dine til hjelp», sa Gemma med tårer i øynene idet hun la boken i hendene mine og snudde på hælen, hentet vesken sin og stormet ut av kontoret.

Skamfull sto jeg igjen og kjente at jeg var fornærmet over uttrykket for én gangs skyld. Jeg levde etter disse bøkene. De var alltid til hjelp.

«Maguire», bjeffet det ugjestmildt i den andre enden.

«Maguire, det er Christine Rose.» Jeg stakk en finger i det andre øret for å stenge ute lyden av den skrikende telefonen i resepsjonen på den andre siden av veggen. Gemma hadde fortsatt ikke kommet tilbake, og siden jeg ikke hadde funnet ut hvordan vi skulle dele på oppgavene hennes, var det ingen som tok telefonen. Peter og Paul, kollegaene mine, nektet å utføre Gemmas oppgaver ettersom hun var blitt urettmessig oppsagt. Det var dem mot meg uansett hvor mange ganger jeg fortalte dem at det var en feiltagelse. «Det var ikke meningen å sparke henne … i dag» funket ikke særlig bra som forsvar.

Det var rett og slett en katastrofal morgen. Men selv om det var åpenbart at jeg måtte beholde Gemma – hvilket var akkurat det hun prøvde å bevise, det var jeg sikker på – var ikke bank - saldoen min enig. Jeg måtte fortsatt betale halve lånet på leiligheten som Barry og jeg eide sammen, og fra nå av måtte jeg dessuten punge ut med ytterligere seks hundre euro i husleie for en liten leilighet mens jeg ventet på at vi skulle finne ut av det hele. Tatt i betraktning at vi måtte selge en leilighet som ingen ville ha, til en sum ingen av oss kunne overleve på, så jeg for meg at jeg ville måtte leve av sparepengene mine en god stund framover. Og siden desperate tider krever desperate handlinger, hadde Barry allerede erklært krig om smykkene mine. Alt han hadde gitt meg av smykker opp gjennom årene, hadde han nå tatt tilbake. Det var beskjeden jeg hadde våknet til den morgenen.

«Ja?» svarte Maguire, langt fra lykkelig over å høre fra meg, men overraskende nok husket han hvem jeg var.

«Jeg har prøvd å få tak i deg i to uker. Jeg har lagt igjen masse beskjeder.»

«Ja, jeg har fått dem, de fyller opp svareren min. Men du har ingen grunn til å få panikk. Det er ingen som mistenker deg for noe.»

Det vippet meg av pinnen. Det hadde ikke falt meg inn at jeg kunne være mistenkt for noe. «Det er ikke derfor jeg ringer.»

«Nei?» Han lot som om han var overrasket. «For du har ennå ikke gitt meg noen god forklaring på hva du gjorde i en folketom bygning på privat område klokka elleve om kvelden.»

Jeg var stille mens jeg tenkte over dette. Nesten alle jeg kjente, hadde spurt meg om det samme, og de som ikke hadde spurt om det, lurte åpenbart på det, men jeg hadde ikke svart noen. Jeg måtte skynde meg å bytte samtaleemne før han prøvde å sette meg fast igjen.

«Jeg ringer for å be om noen detaljer vedrørende Simon Conway. Jeg skulle gjerne visst når begravelsen var. Jeg har ikke sett noe om det i avisen. Men det er jo to uker siden, så den har sikkert vært nå.» Jeg prøvde å ikke høres irritert ut. Jeg ville bare så gjerne ha litt mer informasjon; Simon hadde etterlatt et stort hull i livet mitt, og hodet var fullt av ubesvarte spørsmål. Jeg fikk ikke ro før jeg visste alt som hadde skjedd og alt som var blitt sagt siden den dagen. Jeg ville komme i kontakt med familien hans så jeg kunne fortelle dem alt det fine han hadde sagt om dem, hvor høyt han elsket dem, og at handlingen hans ikke hadde noe med dem å gjøre. Jeg ville se dem i øynene og fortelle dem at jeg hadde gjort alt som sto i min makt. For å dempe smerten deres eller skyld - følelsen min? Hva var galt med å ønske seg begge deler? Jeg ville ikke stille Maguire disse spørsmålene og framstå som helt desperat, og jeg visste at han ikke ville fortelle meg noe uansett, men jeg klarte bare ikke å sette en strek over det jeg hadde opplevd. Jeg ønsket, jeg trengte, mer.

«To ting. For det første: Du bør ikke bli så involvert i offeret. Jeg har vært med i dette gamet lenge, og –»

«Gamet? En mann skjøt seg selv i hodet rett foran øynene på meg. Dette er ikke en lek for meg.» Stemmen min brast, og jeg tok det som et tegn på at jeg burde stoppe.

Stillhet. Jeg krympet meg og holdt hånden foran ansiktet. Nå hadde jeg ødelagt alt. Så samlet jeg meg og rensket stemmen. «Hallo?»

Jeg ventet på en kjapp replikk, noe kaldt og kynisk, men det kom ikke. I stedet var stemmen blitt myk, og i bakgrunnen der han befant seg nå, var det helt stille. Jeg ble redd alle hadde stoppet opp for å høre på meg.

«Du vet at vi har folk her du kan snakke med etter sånne hendelser som dette», sa han, varsomt for én gangs skyld. «Jeg fortalte deg det den kvelden. Jeg ga deg et kort. Har du det fremdeles?»

«Jeg trenger ikke å snakke med noen», sa jeg hissig.

«Sikkert ikke.» Han kuttet ut snillhetsskuespillet. «Hør her, som jeg prøvde å si før du avbrøt meg: Det finnes ingen detaljer om begravelsen. Det har ikke vært noen begravelse. Jeg vet ikke hvor du får informasjonen din fra, men det der er bare fanteri.»

«Hva mener du?»

«Fanteri. Løgn og fanteri.»

«Hva mener du med at det ikke har vært noen begravelse?»

Han hørtes oppgitt ut over å måtte forklare noe som var så innlysende for ham selv. «Han er ikke død. Ikke ennå, i hvert fall. Han ligger på sykehus. Jeg skal finne ut hvilket. Jeg kan ringe dem og si at du vil besøke ham. Han ligger i koma, da. Blir ikke så mye snakking.»

Jeg stivnet og klarte ikke å si noe.

Det var stille lenge.

«Var det noe mer?» Han flyttet seg igjen. Jeg hørte det smelle i en dør, og så var han tilbake i rommet med de høye stemmene.

Jeg kjempet hardt for å klare å formulere en eneste tanke mens jeg sakte sank ned i lenestolen min.

Noen ganger, når man er vitne til et mirakel, kan man tro at alt er mulig.