Originaltittel: Der Ruf des Kiwis

© 2009, Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

© 2015, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Ute Neumann

Omslagsdesign: Ediciones B

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-748-2

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til minne om

Einstein og Marie Curie

Oppvekst

Canterbury Plains, Greymouth, Christchurch,

Cambridge 1907–1909

1

«Kom, så rir vi om kapp! Til Steinkrigersirkelen, Jack, kom an!»

Gloria ventet ikke på svar, hun bare stilte fuks-ponnien i startposisjon ved siden av Jacks hest. Jack nikket føyelig, og Gloria presset leggene lett mot ponniens flanker. Så stormet den vesle hoppen av sted.

Jack McKenzie var en ung mann med kastanjebrune krøller og rolige, brungrønne øyne. Nå sporet han hesten til galopp og fulgte etter jenta over de endeløse slettene på Kiward Station. Jack var sjanseløs med den kraftige, nokså trege welsh cob-vallaken. Dessuten var han for stor til å være jockey, men han unnet Gloria moroa. Hun var mektig stolt av den rappe ponnien fra England, som så ut som en fullblodshest i miniatyr. Så vidt Jack kunne huske, var ponnien den første bursdagsgaven fra foreldrene som Gloria var blitt oppriktig glad for. Pakkene de sendte fra Europa med ujevne mellomrom, var som regel lite spektakulære: en blondekjole samt vifte og kastanjetter fra Sevilla, gullsko fra Milano, en bitte liten håndveske i strutseskinn fra Paris … ting som ikke var til særlig nytte på en sauefarm i New Zealand, og som var altfor ekstravagante til at Gloria kunne bruke dem når hun en sjelden gang var i Christchurch.

Men foreldrene til Gloria tenkte ikke på slikt, snarere tvert imot. William og Kura Martyn syntes nok det var festlig å sjokkere det litt trauste samfunnet i Canterbury Plains med et pust fra «den store, vide verden». Hemninger og blyghet var ukjente følelser for dem begge, og de gikk automatisk ut fra at datteren deres hadde det på samme måten.

Mens Jack føk bortover åkerveiene i halsbrekkende tempo for ikke å miste jenta av syne, tenkte han på Glorias mor. Kuramaro-tini var datteren til Paul Warden, halvbroren hans. Hun var en eksotisk skjønnhet og dessuten velsignet med en stemme helt utenom det vanlige. De musikalske evnene kunne hun antagelig takke moren for, maori-sangerinnen Marama, heller enn sine hvite slektninger. Helt fra hun var liten hadde Kura drømt om å erobre operascenene i Europa, og hun hadde utrettelig øvd og jobbet med stemmen sin. Jack hadde vokst opp sammen med henne på Kiward Station, og husket med gru de evinnelige sangøvelsene og pianospillet som aldri tok slutt. En stund hadde det sett ut til at Kura-maro-tini aldri ville få sjansen til å sette drømmene sine ut i livet i det landlige New Zealand – men så hadde hun møtt William Martyn, sin senere ektemann, og dermed funnet en beundrer som var i stand til å hjelpe henne opp og frem. Nå hadde de turnert i Europa med en gruppe maori-sangere og -dansere i flere år. De kombinerte kreative tolkninger av tradisjonelle maori-melodier med vestlige instrumenter, og Kura var showets stjerne.

«Jeg vant!» Med sikre bevegelser stoppet Gloria den energiske ponnien midt i klippeformasjonen som ble kalt «Steinkrigersirkelen». «Og der borte er sauene også!»

Den lille flokken med søyer var den egentlige grunnen til at Jack og Gloria hadde ridd ut. De egenrådige dyrene hadde vandret av sted og beitet nå i nærheten av Steinkrigersirkelen, på et område den lokale maori-stammen betraktet som hellig. Det var Gwyneira McKenzie-Warden som bestyrte gården, og hun respekterte urbefolkningens religiøse følelser, selv om jorden tilhørte Kiward Station. Det var nok av beitemarker til sauene og storfeet, så det var ingen grunn til at dyrene skulle vandre omkring på hellig grunn. Derfor hadde hun bedt Jack om å hente sauene da de spiste lunsj sammen, men Gloria hadde protestert voldsomt.

«Jeg kan gjøre det, oldemor! Nimue trenger jo trening, vet du!»

Nå som Gloria hadde lært opp sin første gjeterhund, ville hun gjerne bli betrodd med større oppgaver på gården, og Gwyneira satte pris på iveren. Derfor nikket hun til oldebarnet og smilte.

«Det er greit, men Jack må bli med,» avgjorde hun, men hun visste egentlig ikke selv hvorfor hun ikke bare lot jenta ri av sted alene. Det var ingenting å bekymre seg for: Gloria kjente gården som sin egen bukselomme, og alle som bodde og arbeidet på Kiward Station, kjente Gloria og var glad i henne.

Gwyneira hadde ikke vært på langt nær så forsiktig med sine egne barn. Eldstedatteren Fleurette hadde fått lov til å ri de drøyt fire kilometerne til skolen alene fra hun var åtte år, den gangen Gwyneiras venninne Helen hadde drevet grendeskole på den nærmeste gården. Men det var annerledes med Gloria. Gwyneira satte alt sitt håp til den eneste legitime arvingen på Kiward Station. Det var bare Gloria og Kura-maro-tini som hadde ekte Warden-blod i årene, etter mannen som hadde grunnlagt gården. Dessuten stammet Marama, Kuras mor, fra den lokale maori-stammen, slik at også urbefolkningen anerkjente Gloria som rettmessig arving. Det var viktig, for det hadde lenge vært en voldsom rivalisering mellom Tonga, Ngai Tahu-stammens høvding, og familien Warden. Tonga håpet at han skulle få større innflytelse på gården hvis Gloria giftet seg med en maori fra stammen hans. Strategien hadde imidlertid spilt fallitt en gang før, da Glorias mor Kura var kommet i gifteferdig alder. Og så langt hadde ikke Gloria vist noen større interesse for stammefolkets liv og kultur. Hun snakket naturligvis flytende maori og lyttet gjerne når mormoren Marama fortalte sitt folks urgamle sagn og legender. Men de eneste hun virkelig følte seg knyttet til, var Gwyneira, Gwyneiras andre ektemann James McKenzie, og fremfor alt deres sønn – Jack.

Jack og Gloria hadde alltid hatt et helt spesielt forhold. Den unge mannen var femten år eldre enn sin halvgrandniese, og i Glorias første leveår var det først og fremst han som hadde beskyttet henne mot foreldrenes luner og likegyldighet. Jack hadde aldri hatt noe særlig til overs for Kura og musikken hennes, men Gloria hadde han bokstavelig talt likt fra første skrik, som Jacks far spøkefullt pleide å si. Babyen begynte nemlig straks å brøle av full hals bare Kura rørte pianoet, noe Jack hadde full forståelse for. Dermed hadde han båret rundt på Gloria hvor enn han gikk, som om jenta var en hundevalp.

Nå var også Jack fremme ved Steinkrigersirkelen, og det samme gjaldt Nimue, Glorias vesle gjeterhund. Border collie-tispen pustet og peste og sendte sin matmor et bebreidende blikk. Hun likte ikke at Gloria red fra henne. Hun hadde vært lykkeligere før den lynraske ponnien var kommet til gården. Men nå tok hun seg sammen og satte straks av sted for å sanke sauene da Gloria plystret skarpt. Sauene sto spredt blant klippene og beitet. Jack og den stolte hundeeieren så fornøyd på da Nimue samlet dyrene og avventet neste kommando. Så drev Gloria flokken sikkert og radig hjemover.

«Ser du, jeg kunne fint greid det alene!» Jenta strålte og sendte Jack et triumferende smil. «Kan du si det til oldemor?»

Jack nikket alvorlig. «Selvfølgelig skal jeg det, Glory. Hun kommer til å bli stolt av deg. Og av Nimue!»

For over femti år siden hadde Gwyneira McKenzie tatt med seg de første border colliene fra Wales og innført dem i New Zealand. Siden hadde hun drevet oppdrett og lært opp stadig nye generasjoner med gjeterhunder. Hun var glad for å se at Gloria var så flink med dyrene.

Den eldgamle formannen Andy McAran fulgte Jack og Gloria med blikket da de omsider drev sauene inn i en kve som han holdt på å reparere. McAran kunne for lengst ha sluttet å jobbe, men han likte gårdsarbeidet og salte opp hesten nesten hver dag for å ri fra Haldon til Kiward Station. Kona hans likte det ikke, men det stoppet ikke Andy – snarere tvert imot. Han hadde vært godt voksen da han giftet seg, og greide aldri å venne seg til at noen prøvde å bestemme over ham.

«Det er nesten som i gamle dager, Miss Gwyn.» Gamlingen gliste anerkjennende da Gloria lukket grinden etter sauene. «Det eneste som mangler, er det røde håret og …» Andy lot være å si det høyt, han ville jo ikke såre Gloria. Men Jack hadde hørt lignende bemerkninger mange nok ganger til at han kunne gjette seg til resten: Den gamle gjeteren beklaget at Gloria ikke hadde arvet sin oldemors alveaktig sirlige skikkelse og det smale, vakre ansiktet – noe som var ganske rart, ettersom praktisk talt alle de kvinnelige etterkommerne hadde arvet Gwyneiras røde krøller og den spede kroppsbygningen. Men Gloria tok etter Warden-slekten: Ansiktet var kantete, øynene tettsittende, munnen var markert. De lysebrune, fyldige krøllene virket ikke luftige, men tunge, som om de presset på hodet med vekten. Det var et ork å temme den uregjerlige manken, og året før hadde jenta klipt av alt håret i et anfall av trass. Selvfølgelig hadde folk ertet henne og spurt om hun hadde tenkt «å gjøre guttunge av seg» helt og holdent – hun hadde flere ganger knabbet noen av buksene som mormoren Marama sydde til maori-guttene – men Jack syntes at Gloria kledde de korte krøllene helt utmerket, og også de vide ridebuksene passet bedre til den kraftige, litt tettbygde figuren hennes enn kjoler. Hva kroppsfasongen angikk, slektet Gloria definitivt på maori-mødrene sine. Hun kom aldri til å ta seg godt ut i vestlig mote.

«Jenta tar virkelig ikke etter moren på noe vis,» kommenterte også James McKenzie. Han satt ved karnappvinduet på Gwyneiras soverom og så Gloria komme tilbake. Det var nærmest blitt yndlingsplassen hans, han likte seg bedre på det opphøyde utsiktspunktet enn i de myke lenestolene i salongen. James hadde nylig fylt åtti år, og alderen begynte å tære på ham. Han hadde vært plaget av leddsmerter en god stund og hadde vondt for å bevege seg. Han hatet å måtte ty til stokken og ville ikke innrømme at trappa ned til salongen representerte et stadig større hinder for ham. I stedet unnskyldte han seg med at det var lettere å følge med på alt som skjedde på gården fra karnappvinduet i andre etasje.

Men Gwyneira visste bedre: James hadde aldri følt seg helt hjemme i den fornemme salongen på Kiward Station. Det var drengestuene som var hans verden. Det var bare for Gwyns skyld at han hadde sagt seg villig til å flytte inn i den herskapelige boligen og oppfostre sønnen deres der. James selv skulle helst ha bygget en tømmerhytte til familien sin og sittet ved en peisild som han selv hugde ved til. Skjønt jo eldre han ble, jo mindre forlokkende virket denne tanken. Nå syntes han det var deilig bare å nyte varmen som Gwyneiras stab sørget for.

Gwyneira la en hånd på skulderen hans og så ut på Gloria og sønnen, hun også.

«Hun er nydelig,» sa hun. «Når det en vakker dag dukker opp en passende ung mann …»

James himlet med øynene. «Ikke nå igjen!» sukket han. «Gudskjelov for at hun ikke legger seg etter karene. Jeg husker godt Kura og den der maori-gutten som voldte deg sånt hodebry … hvor gammel var hun da? Tretten?»

«Hun var bråmoden, det er det hele!» Gwyneira forsvarte sin sønnedatter. Hun hadde alltid vært glad i Kura. «Jeg vet at du ikke liker henne så godt. Men problemet var rett og slett at hun ikke hørte hjemme her.»

Gwyneira børstet håret før hun satte det opp i en topp. Det var fortsatt langt og krøllete, selv om det hvite dominerte stadig mer i den røde manken. Bortsett fra det var det nesten umulig å se at Gwyneira McKenzie-Warden begynte å trekke på årene. Hun ble syttitre om ikke lenge, men hun var fortsatt slank og spenstig, akkurat som i sin ungdom. Ansiktet virket riktignok litt magert og dratt og var fullt av små rynker, men så hadde hun da heller aldri beskyttet huden mot regn og solskinn. Sosietetsdametilværelsen hadde aldri vært noe for henne, og trass i alle skjebnens luner betraktet hun det fortsatt som en heldig tilskikkelse at hun som syttenåring hadde reist fra sitt adelige hjem i Wales for å legge ut på et vågalt eventyr med en ukjent ektemann i en helt ny verden.

«Kuras problem er at det aldri var noen som sa nei til henne mens hun ennå var mottakelig for det,» brummet James. James og Gwyneira hadde hatt denne diskusjonen tusen ganger før; det var i grunnen det eneste temaet som noen gang hadde sådd splid mellom dem.

Gwyn ristet misbilligende på hodet. «Du får det til å høres ut som om jeg var redd Kura,» sa hun mutt. Det var ikke første gang hun fikk høre det, selv om beskyldningen opprinnelig ikke var blitt fremsatt av James, men av Gwyns venninne Helen O’Keefe – og bare tanken på Helen, som hadde sovnet inn året før, gjorde at Gwyn kjente et stikk i brystet.

James hevet øyenbrynene. «Redd for Kura? Nei, det har du da aldri vært!» sa han ertelystent. «Det er jo derfor du har sittet her i tre timer og fomlet med brevet som gamle Andy kom med. Åpne det, Gwyn! Det er nesten to tusen mil mellom deg og Kura. Hun kan ikke bite deg!»

Andy McAran og kona bodde i Haldon, det nærmeste tettstedet. Brevene til Kiward Station ble lagret på postkontoret, og Andy tok med glede på seg jobben som postbud når det kom brev fra utlandet. Til gjengjeld håpet han, i likhet med alle de mannlige og kvinnelige sladrehankene i Haldon, at han skulle få høre nyeste nytt om den underlige Warden-arvingen og hennes eksotiske kunstnertilværelse. James og Jack delte da også villig vekk de siste nyhetene om Kuras omskiftelige liv, og Gwyneira grep sjelden inn. Uansett var det stort sett gledelig nytt: Kura og William var lykkelig gift, forestillingene gikk for fulle hus, og straks den ene turneen var over, la de ut på neste. Men i Haldon ble det sladret likevel. Hadde William virkelig vært trofast mot Kura hele det siste tiåret? På Kiward Station hadde lykken så vidt vart i et år før de første skyene formørket samlivet. Og hvis ekteskapet deres virkelig var så perfekt – hvorfor ble de ikke velsignet med flere barn?

Brevet var poststemplet i London, og Gwyneira åpnet det med skjelvende fingrer. Hun ga blaffen i forholdet til Kura og William. Det eneste hun var opptatt av, var Kuras forhold til Gloria. Hittil hadde det vært preget av likegyldighet, og Gwyneira ba til Gud om at det måtte fortsette slik.

Men i dag kunne James tydelig se på sin kone at brevet inneholdt mer rystende nyheter enn de evig like suksesshistoriene om Haka meets Piano. James hadde fått bange anelser allerede da han så at adressen ikke var skrevet med Kuras skrå bokstaver, men med William Martyns flytende håndskrift.

«De vil hente Gloria til England,» sa Gwyneira med hul stemme da hun omsider lot brevet synke. «De …» Gwyn lette etter den riktige passasjen i brevet fra William. «De setter stor pris på vår oppdragergjerning, men de er bekymret for at Glorias ’kunstneriske og kreative sider’ ikke blir tilstrekkelig dyrket! James, Gloria har ingen ’kunstneriske og kreative sider’!»

«Og gudskjelov for det,» kommenterte James. «Men hvordan har de to tenkt å vekke den nye Gloria til liv? Skal hun bli med dem på turné? Synge og danse, kanskje? Spille fløyte?»

Kuras virtuose putorino-fløytespill var et av hennes glansnumre, og Gloria eide naturligvis et slikt instrument, hun også. Men til sin mormor Maramas store sorg greide ikke jenta å lokke frem den «normale» stemmen engang uten at det lød skjærende falskt, for ikke å snakke om den berømte wairua, åndestemmen.

«Nei, hun skal på kostskole. Hør på dette: ’Vi har sett oss ut en liten og svært idyllisk beliggende skole i Cambridge-traktene som tilbyr en variert pikeutdannelse med særlig vekt på det intellektuelle og kunstneriske området …» leste Gwyneira høyt. «Pikeutdannelse! Hva er det egentlig de mener?» mumlet hun ergerlig.

James lo. «Matlaging, baking, brodering?» foreslo han. «Fransk? Piano?»

Gwyn så ut som om hun gjennomgikk helvetes pinsler. Hun hadde selv vokst opp som datter av en landadelsmann og var ikke blitt spart for den slags, men Silkham-familien hadde heldigvis ikke hatt råd til å sende jentene sine på internat. Dermed hadde Gwyn sluppet unna det verste og i stedet lært nyttige ferdigheter som ridning og hundedressur.

James kom seg møysommelig opp av stolen og la armene rundt henne.

«Kom så, Gwyn, så galt er det vel ikke. Etter at det begynte å gå dampskip, er overfarten til England bare barnemat. Det er mange som sender døtrene og sønnene sine på internat. Gloria kommer ikke til å ha vondt av å se litt av verden. Og landskapet i Cambridge er visstnok mildt og vakkert, akkurat som her. Gloria får være sammen med jenter på sin egen alder og spille hockey eller hva det nå er de driver med på sånne steder … jo da, hun må kanskje finne seg i å bruke damesal når hun skal ri. Men det er nok ikke så dumt å lære litt sofistikerte manerer, nå som sauebaronene her til lands blir stadig mer fornemme, de også …»

De store gårdene i Canterbury Plains hadde eksistert i mer enn femti år, og for det meste kastet de av seg ganske pene summer uten at eierne behøvde å bidra stort. Mang en andre- eller tredjegenerasjons «sauebaron» førte et fornemt godseierliv. Men det fantes også gårder som var blitt kjøpt opp av høyt dekorerte engelske krigsveteraner som ønsket å tilbringe alderdommen der.

Gwyn trakk pusten dypt. «Jeg vet hvorfor,» sukket hun. «Jeg skulle ikke gitt henne lov til å la seg fotografere sammen med ponnien. Men hun ville så gjerne. Hun var så glad for gaven …»

James visste hva Gwyn tenkte på: En gang om året laget hun et voldsomt oppstyr for å få Gloria fotografert, slik at de kunne sende foreldrene et bilde. Som regel sørget hun for at jenta stilte i sin stiveste og mest tekkelige søndagskjole, men i år hadde Gloria insistert på å la seg avbilde i sadelen på den nye ponnien. «Det var jo mamma og pappa som kjøpte Princess til meg!», det var argumentet hennes. «De blir sikkert glad hvis hun er med på bildet.»

Gwyneira fiklet nervøst med toppen hun nettopp hadde satt opp, slik at noen av lokkene løsnet igjen med det samme. «Jeg burde i det minste ha insistert på damesal og ridekjole.»

James tok hånden hennes og kysset den ømt.

«Du kjenner jo Kura og William. Kanskje var det ponnien som gjorde utslaget. Men du kunne like godt ha sendt et bilde av Gloria i finstasen, og så ville de ha skreket opp om at det manglet et piano på bildet. Kanskje tiden rett og slett er inne. Før eller siden måtte det jo renne dem i hu at de har en datter.»

«Det er litt i seneste laget!» skjente Gwyn. «Og hvorfor spør de oss ikke om hva vi syns? De kjenner jo ikke Glory i det hele tatt. Og så internat, da! Hun er jo så ung …»

James dro sin kone inntil seg. Han ville heller se henne rasende enn så motløs og usikker som nå.

«Mange engelske barn blir sendt på internat når de er bare fire,» minnet han henne på. «Og Glory er tolv. Hun tåler det nok. Kanskje hun til og med kommer til å like seg, hvem vet?»

«Hun kommer til å være helt alene …» sa Gwyn stille. «Hun kommer til å lengte hjem.»

James nikket. «Alle jentene har vel hjemlengsel i begynnelsen. Men de kommer over det.»

Gwyneira rykket til. «Når foreldrenes gods ligger to mil unna, så. Men for Glorys del er det nesten to tusen mil! Vi sender henne til den andre siden av kloden, til folk som verken kjenner henne eller er glad i henne!»

Gwyneira bet seg i leppen. Hun hadde aldri villet innrømme det, tvert imot, hun hadde alltid prøvd å forsvare Kura. Men det var en kjensgjerning: Kura-maro-tini brydde seg ikke om datteren sin. Og det samme gjaldt William Martyn.

«Kan vi ikke bare late som om vi ikke har fått brevet?» Hun smøg seg inntil James. Han syntes han fikk et glimt av Gwyneira som pur ung jente, den gangen hun hadde flyktet til stallen, til gjeterne og gårdsarbeiderne, når den nye, new zealandske familien hadde krevd umulige ting av henne. Men dette var vanskeligere enn å fremskaffe en oppskrift på Irish stew …

«Gwyn, vennen min, da bare sender de et nytt! Det er ikke Kura som står bak dette. Hun kunne nok finne på å slenge ut en tilsvarende bemerkning, men senest etter neste konsert ville det være glemt. Det er William som har skrevet dette brevet. Det er hans prosjekt. Antagelig leker han med ideen om å gifte bort Gloria til en eller annen earl hvis anledningen skulle by seg …»

«Men før hatet han jo engelskmennene,» innvendte Gwyneira. William Martyn kunne se tilbake på en kort karriere som irsk frihetskjemper.

James trakk på skuldrene. «William er tilpasningsdyktig.»

«Bare Gloria slapp å reise helt alene!» sukket Gwyn. «Den lange overfarten, alle de fremmede menneskene …»

James nikket. Selv om han prøvde å berolige henne, forsto han utmerket godt at Gwyn var bekymret. Gloria elsket gårdsarbeidet, men hun manglet den eventyrlysten som var så karakteristisk for Gwyn og datteren hennes, Fleurette. Hva denne egenskapen angikk, slektet ikke jenta på sitt opphav – verken Gwyn eller Glorias oldefar Gerald Warden hadde noen gang vært redd for å ta sjanser, og det samme gjaldt definitivt for Kura og William Martyn. Kanskje var det maori-arven som gjorde seg gjeldende. Glorias mormor Marama var en mild og jordnær kvinne. Hun dro naturligvis ut på vandring sammen med stammen, men når hun skulle reise fra Ngai Tahu-enes land alene, følte hun seg utrygg.

«Hva om vi sender med henne en annen jente?» James tenkte høyt. «Har hun ingen venninner blant maoriene?»

Gwyneira ristet på hodet. «Du tror da vel ikke at Tonga ville gå med på å sende en jente fra stammen sin til England!» sa hun. «Dessuten klarer jeg ikke å komme på noen som Gloria er nær venn med. Bortsett fra …» Gwyns mine lysnet. «Jo, det kunne være en mulighet!»

James ventet tålmodig til hun hadde tenkt ferdig.

«Hun er naturligvis svært ung, hun også …»

«Hvem da?» spurte han til slutt.

«Lilian,» svarte Gwyn. «Gloria fant tonen med Lilian da Elaine var på besøk her i fjor. Hun er i grunnen den eneste jenta Glory noensinne har lekt med. Og Tim gikk jo på skole i England, han også. Kanskje han syns det er en god idé.»

James’ ansikt lyste opp da Gwyn nevnte Lilian. Hun var et av oldebarna til Gwyn, hun også, og dessuten var hun hans eget kjøtt og blod. Elaine, datteren til Fleurette, var gift i Greymouth. Hun hadde fire barn, og Lilian var det eldste. Hun var også den eneste jenta, og en ny utgave av Gwyneira, Fleurette og Elaine: rødhåret, livlig og alltid i godt humør. Til å begynne med hadde Gloria vært litt sjenert da Lilian var kommet på besøk året før. Men Lilian hadde snart brutt isen. Hun plapret i vei om skolen, om venninnene sine, om hestene og hundene de hadde hjemme, hun red om kapp med Gloria og maste om at hun måtte lære henne maorispråket og at de skulle avlegge stammen på Kiward Station en visitt. Det var første gang Gwyneira hadde hørt Gloria fnise og utveksle hemmeligheter med en annen jente. De to spionerte på Rongo Rongo, som var maorienes jordmor og tohunga, når hun praktiserte trolldomskunstene sine, og da Rongo Rongo til slutt ga Lilian et stykke jade i gave, voktet hun det som en skatt. Dessuten ble jentungen aldri lei av å fabulere.

«Jeg skal spørre pappa om han kan få laget en innfatning til steinen,» forkynte hun vektig. «Så kan jeg bære den i et gullkjede om halsen. Og når jeg møter mannen jeg skal gifte meg med … kommer den til å …» Lilian greide ikke helt å bestemme seg for om den kom til å «lyse som glødende kull» eller «pulsere som et lykkelig bankende hjerte».

Gloria hadde lite å bidra med i så måte. For henne var en jadestein en jadestein, ikke et redskap til å forhekse noen. Men hun lyttet gjerne til Lilians fantasier.

«Lilian er enda yngre enn Gloria,» innvendte James. «Jeg kan ikke tenke meg at Elaine er villig til å skilles fra henne allerede. Samme hva Tim måtte mene om saken …»

«Det koster ikke noe å spørre,» fastslo Gwyn bestemt. «Jeg skal skrive til dem med det samme. Hva syns du, skal vi fortelle Gloria om brevet?»

James sukket og dro hånden gjennom håret, som hadde vært brunt før, og nå var hvitt – men fortsatt like rufsete. Det var en karakteristisk gest som Gwyneira alltid hadde elsket. «Ikke i dag, og ikke i morgen,» sa han til slutt. «Men hvis jeg forstår William rett, begynner det nye skoleåret etter påske. Da er det meningen at hun skal være i Cambridge. Jeg er redd vi gjør henne en bjørnetjeneste hvis vi prøver å trekke ut tiden. Hvis hun er den eneste som begynner midt i skoleåret, blir det enda vanskeligere for henne.»

Gwyn nikket trøtt. «Men vi er nødt til å si fra til Miss Bleachum,» sa hun ulykkelig. «Hun må jo se seg om etter ansettelse et annet sted. Pokker også, nå har vi for en gangs skyld funnet en dyktig guvernante, og så skjer dette!»

Sarah Bleachum hadde undervist Gloria helt siden jenta var kommet i skolealder, og hun var svært knyttet til henne.

«Glory kommer neppe til å stå tilbake for de engelske jentene hva kunnskapsnivået angår, i hvert fall,» sa Gwyn for å trøste seg selv.

Miss Bleachum hadde gått på lærerseminaret i Wellington og var blitt uteksaminert med svært gode karakterer. Hun var særlig opptatt av naturfag, og hadde greid å vekke Glorias interesse for det samme fagområdet. De to gravde seg med stor lidenskap ned i bøker om New Zealands flora og fauna, og Miss Bleachum ble helt fra seg av begeistring da Gwyneira hentet frem nedtegnelsene etter sin første ektemann, Lucas Warden. Lucas hadde fremfor alt forsket på og katalogisert insektpopulasjonen i sine hjemtrakter. Miss Bleachum sto storøyd og beundret de detaljerte tegningene av de forskjellige weta-typene. Gwyneira betraktet dem med heller blandede følelser. Hun hadde aldri vært særlig glad i kjempeinsektene.

«Han var oldefaren min, ikke sant?» spurte Gloria kry.

Gwyneira nikket. Sannheten var nok snarere at Lucas var grandgrandonkelen hennes, men det behøvde hun jo ikke fortelle jentungen. Lucas ville vært lykkelig over å ha et oldebarn som delte interessene hans.

Men kom man til å verdsette Glorias begeistring for insekter og andre dyr på en engelsk pikeskole?

2

«Flytt deg, jeg klarer å komme meg ned selv.»

Timothy Lambert avviste sin tjener Rolys tilbud om hjelp på en nesten brysk måte – enda det føltes spesielt tungt i dag å svinge beina fra bukken på giggen og ned på stigtrinnet, for så å spenne fast skinnene og prøve å reise seg ved hjelp av krykkene. Det var ingen god dag for ham. Han følte seg støl og irritabel – og slik var det nesten alltid når årsdagen for ulykken som var skyld i handikappet hans, begynte å nærme seg. Nå var det tolv år siden Lambert-gruven hadde rast sammen, og som hvert år skulle gruveledelsen minnes ulykken med en liten seremoni. De pårørende var takknemlige for den medfølende gesten, og det samme gjaldt de aktive gruvearbeiderne, som dessuten visste å sette pris på den forbilledlige sikkerheten i gruven. Men Tim kom til å stå i sentrum for oppmerksomheten, og folk ville stirre på ham. Og Roly O’Brien kom naturligvis for tusende gang til å fortelle historien om hvordan han var blitt reddet av gruveeierens sønn. Tim hatet disse blikkene som vaklet mellom gru og beundring.

Nå trakk Roly seg unna med en litt krenket mine, men han holdt seg likevel i nærheten og fulgte godt med da arbeidsgiveren hans stavret seg smertelig ned fra bukken. Hvis Tim skulle miste balansen, ville han være på pletten med det samme – og slik hadde det vært de siste tolv årene. Roly O’Brien var til uvurderlig hjelp, men noen ganger gikk han Tim på nervene, særlig på dager som denne, da han uansett hadde lett for å miste tålmodigheten.

Roly førte hesten til stallen mens Tim haltet mot huset. Synet av den hvite, énetasjes trebygningen muntret ham opp, som vanlig. Han hadde fått bygd den kort tid etter at han giftet seg med Elaine, mot foreldrenes protester, som hadde rådet ham til en mer representativ residens. Deres egen villa, som lå drøye to kilometer nærmere byen, samsvarte bedre med den gjengse oppfatningen av hvordan huset til en gruveeier skulle se ut. Men Elaine hadde ikke hatt lyst til å bo i Lambert Manor med Tims foreldre, og den toetasjes residensen med soverommene i andre etasje og en herskapelig trapp som førte opp til inngangsdøren, var på ingen måte tilpasset Timothys behov. Uansett var han ikke gruveeier; aksjemajoriteten i selskapet var for lengst gått over på investoren George Greenwoods hender. Tims foreldre eide bare en andel, og selv var han ansatt som disponent.

«Pappa!» Lilian, datteren til Tim og Elaine, rev opp døra før Tim rakk å flytte vekten til det andre beinet. Da trengte han bare å støtte seg til den ene krykken, slik at han hadde høyrehånden fri til å åpne døra. Tims eldste sønn Rube dukket opp bak Lilian og satte opp en skuffet mine fordi Lilian atter en gang hadde vunnet det daglige kappløpet mot inngangsdøra for å lukke opp for faren.

«Pappa! Du må høre hva jeg har øvd på i dag!» Lilian spilte piano med stor begeistring, og hun likte godt å synge til også – selv om hun ikke alltid traff tonene. «Annabell Lee. Kjenner du den sangen? Den er forferdelig trist. Hun er såååå pen, og prinsen elsker henne veldig høyt, men så …»

«Fjollete jentegreier!» skjente Rube. Han var sju år gammel og hadde svært bestemte oppfatninger om hva man skulle fnyse av. «Kom heller og se på togbanen min, pappa! Jeg har satt sammen det nye lokomotivet helt alene …»

«Det er ikke sant! Mamma hjalp deg!» sladret Lilian.

Tim himlet med øynene. «Vennen min, jeg er lei for det, men jeg orker virkelig ikke å høre mer om tog i dag …» Han rufset gutten i det rødbrune håret for å trøste ham. Alle de fire barna hadde rødt hår – Elaine var svært pålitelig når det gjaldt å gi hårfargen videre til neste generasjon. Men bortsett fra det lignet guttene mest på Tim. Elaine frydet seg hver dag over de blide, freidige fjesene og de snille, grønnbrune øynene.

Tims mine lysnet for godt da han så sin kone komme ut fra stuen og til den lille gangen der barna hadde hilst ham velkommen. Hun var et nydelig syn med de lysende, grønne øynene, den nesten gjennomskinnelige huden og de uregjerlige røde krøllene. Den urgamle tispen Callie travet etter henne.

Elaine kysset Tim ømt på kinnet. «Hva har hun funnet på nå, da?» spurte hun som velkomsthilsen.

Tim rynket pannen. «Er du tankeleser?» spurte han forvirret.

Elaine lo. «Ikke akkurat, men den minen pleier du egentlig bare å sette opp når du prøver å komme på en særdeles interessant måte å ta Florence Biller av dage på. Og ettersom du vanligvis ikke er så negativ til tog, går jeg ut fra at det har en sammenheng med det nye jernbanesporet.»

Tim nikket. «Du har gjettet riktig. Men la meg nå få komme inn først. Hvordan går det med de små?»

Elaine smøg seg inntil ektemannen og ga ham samtidig muligheten til å støtte seg på en diskré måte. Hun hjalp ham inn i den hyggelige stuen med interiør av matai-tre, og tok jakken hans før han sank ned i en lenestol foran peisen.

«Jeremy har tegnet en sau og skrevet ’båt’ under,» fortalte Elaine. «Vi er usikre på om han skrev feil eller malte feil …» Jeremy var seks år gammel og holdt på å lære å skrive. «Og Bobby greide å gå fire skritt.»

Minstemann kom sjokkende bort til Tim, som for å bevise at det var sant. Tim slo ut med armene, løftet gutten opp på fanget og kilte ham. Plutselig var all ergrelse over Florence Biller som blåst bort.

«Sju skritt til, så kan han gifte seg!» sa Tim. Han lo og blunket til Elaine. Elleve skritt – fra kirkedøra og bort til alteret – hadde vært hans første mål da han lærte seg å gå igjen etter ulykken. Elaine hadde forlovet seg med ham etter gruvekollapsen.

«Ikke hør på ham, Lily!» sa Elaine til datteren som akkurat åpnet munnen for å spørre om noe. Lilian drømte om eventyrprinser, og «bryllup» var yndlingsleken hennes. «Sett deg til pianoet i stedet og la Annabell Lee fare opp til himmelen enda en gang. Imens kan pappa fortelle meg hvorfor han plutselig har sluttet å like tog …»

Lilian gikk motstrebende bort til instrumentet, mens småguttene igjen konsentrerte seg om togbanen de hadde satt opp på gulvet.

Elaine skjenket Tim en whisky og satte seg ved siden av ham. Han pleide ikke å drikke stort og nøt sjelden alkohol før middagen, om ikke annet så fordi han ville ha kontroll med bevegelsene sine. Men i dag virket han så sliten og irritert at han kunne trenge en dram.

«Det er egentlig ikke noe å snakke om,» sa Tim til slutt. «Det er bare det at Florence igjen har forhandlet med jernbaneselskapet uten å trekke inn de andre gruveeierne. Jeg fikk tilfeldigvis høre det av George Greenwood, han er jo involvert i jernbaneutbyggingen også. Enda vi kunne forhandlet frem langt bedre betingelser om vi holdt sammen. Men nei, det virker som om Florence håper at ingen andre i Greymouth skal oppdage det nye sporet, slik at bare Biller får nyte godt av effektiviseringen i kulltransporten. Matt og jeg har i hvert fall fremsatt krav om tilknytning for Lambert-gruven også. I morgen kommer folkene fra jernbaneselskapet for å diskutere kostnadsfordelingen. Skinnene til Biller-gruven skal naturligvis legges med det samme – Florence kommer til å ha sin egen godsterminal om senest seks uker.» Tim nippet til whiskyen.

Elaine trakk på skuldrene. «Hun er en dyktig forretningskvinne.»

«Hun er et beist!» skjente Tim – og ordla seg sannsynligvis mildere enn de fleste av regionens gruveeiere og leverandører ville gjort. Florence Biller var en beinhard forretningskvinne som utnyttet enhver svakhet hos konkurrentene. Hun styrte ektemannens gruve med jernhånd. Stigerne og sekretærene var redde for henne – skjønt i det siste hadde det gått rykter om at den unge kontorsjefen hennes ble kraftig favorisert. Det hadde skjedd før at en av medarbeiderne ble gjenstand for mye positiv oppmerksomhet i en kort periode – tre ganger, for å være presis. Tim og Elaine Lambert, som var innviet i noen av hemmelighetene i ekteskapet mellom Caleb og Florence Biller, tenkte sitt. Florence Biller hadde tre barn …

«Jeg fatter ikke at Caleb holder ut med henne.» Tim satte fra seg glasset på bordet. Anspentheten begynte så smått å falle av ham. Det var alltid godt å snakke med Lainie, og Lilians pianospill, som kunne kalles entusiastisk mer enn inspirert, bidro til å hensette ham i en fredelig stemning.

«Jeg tror Caleb er litt flau over hva hun kan få seg til å gjøre,» sa Elaine. «Men i det store og hele gir han nok blaffen. Hun lar ham holde på med sitt og omvendt – og det var da vel også avtalen.»

Caleb Biller interesserte seg ikke for gruvedrift. Han var først og fremst opptatt av kulturstudiene han bedrev i egen regi og var en anerkjent ekspert på maorienes kunst og musikk. Før han giftet seg med Florence, hadde han en kort stund vurdert å trekke seg helt ut av familiebedriften og bli musiker i stedet, og han laget fortsatt arrangementene til Kura-maro-tini Martyns konserter. Men Caleb led av sceneskrekk, og til sjuende og sist fryktet han publikum mer enn den skrekkelige Florence Weber, skjønt han var ikke lite redd henne heller. Nå ledet han Biller-gruven i navnet, men i virkeligheten var det Florence som var sjefen.

«Jeg skulle bare ønske hun ikke drev forretningen som om det var krig,» sukket Tim. «Jeg skjønner jo at hun vil bli tatt på alvor, men … herregud, andre har da sitt å stri med, de også.»

Tim snakket av erfaring. Da han begynte i stillingen som disponent, var det en rekke leverandører og kunder som hadde forsøkt å dra fordeler av handikappet hans og levere mindreverdig vare eller fremsette ubegrunnede reklamasjoner. De gikk ut fra at Tim ikke var i stand til å overvåke leveransene godt nok. Men Tim hadde lojale øyne og ører utenfor kontoret. Hans stedfortreder Matt Gawain fulgte årvåkent med, og Roly O’Brien hadde utmerkede kontakter blant arbeiderne. Når Tim ikke trengte ham, påtok han seg andre oppgaver på gruveområdet, og om kvelden var han ofte like svart av kullstøv som kameratene som jobbet under bakken. Roly brydde seg ikke om skitten, men han ville aldri mer dra ned i en gruve etter at han hadde vært begravd i en sammenrast gruvegang i to dager sammen med Tim.

Nå nøt Tim Lambert stor anseelse som sjef for gruven, og det var ingen som lenger prøvde å lure ham. Florence Biller hadde det antagelig på samme måte, og hun kunne fint ha sluttet fred med sine mannlige konkurrenter. Men Florence fortsatte å kjempe med uforminsket energi. Hun ville at Biller-gruven skulle være størst, ikke bare i Greymouth, men på hele vestkysten, og aller helst ville hun dominere gruveindustrien i hele landet.

«Er det noe middag?» spurte Tim sin kone. Han begynte så smått å bli sulten.

Elaine nikket. «Maten står i ovnen, men det er en liten stund til vi kan spise. Og først … det er noe jeg gjerne vil snakke med deg om.»

Tim så at Elaine streifet Lilian med blikket. Det handlet tydeligvis om henne.

Da jenta hadde lukket pianoet, sa Elaine: «Det var veldig fint, Lily. Vi er begge dypt rørt av Annabells gripende skjebne, så jeg kan umulig dekke på bordet nå. Kanskje du kunne gjøre det for oss, Lily? Hvis Rube hjelper deg?»

«Han kommer bare til å miste tallerkenene i gulvet!» sa Lilian obsternasig, men så gikk hun lydig ut i spisestuen.

Like etter hørtes klirringen av porselen som gikk i knas. Elaine himlet med øynene. Tim lo overbærende.

«Hun har virkelig ikke anlegg for husarbeid,» kommenterte han. «Vi burde heller la henne overta ledelsen av gruven.»

Elaine smilte. «Eller så kan vi sørge for at hun får en ’pikeutdannelse med særlig vekt på det kunstneriske og kreative området’.»

«Hva sa du?» spurte Tim forvirret.

Elaine tok opp et brev fra lommen på huskjolen.

«Se her, dette kom i dag. Det er fra bestemor Gwyn. Hun er ganske på styr. William og Kura har tenkt å ta fra henne Gloria.»

«Det kom brått på,» sa Tim måtelig interessert. «De har da aldri brydd seg om annet enn Kuras karriere. Og nå er det plutselig familieidyll?»

«Ikke akkurat,» svarte Elaine. «De ser nok snarere for seg et internat. Fordi bestemor Gwyn vanskjøtter Glorias ’kunstneriske og kreative sider’.»

Tim lo høyt. Nå hadde han omsider glemt problemene på jobben helt, og Elaine var glad for å se det gutteaktige ansiktet hans sprekke opp i et smil. «De har kanskje et poeng. Jeg liker Kiward Station og besteforeldrene dine, men noen kulturell høyborg er det ikke.»

Elaine trakk på skuldrene. «Jeg hadde ikke inntrykk av at Gloria savner noe. Jenta virket ganske lykkelig da vi var der. Litt sjenert, kanskje. Det tok jo litt tid før hun ble varm med Lily … Sånn sett skjønner jeg godt at bestemor Gwyn er bekymret. Hun er redd for å sende jenta ut på reise mutters alene.»

«Jaså?» spurte Tim. «Men det er vel noe du har på hjertet, Lainie. Hva var det du ville snakke med meg om?»

Elaine rakte ham brevet fra Gwyneira. «Bestemor Gwyn spør om vi kunne tenke oss å sende Lilian dit også. Det er visstnok et anerkjent internat. Og det kunne trøste Gloria til hun kommer over den verste sorgen.»

Tim studerte brevet nøye. «Cambridge er alltid en god adresse,» sa han. «Men er hun ikke litt ung? Rent bortsett fra at slike internater koster en formue.»

«McKenziene tilbyr seg å betale skolepengene,» forklarte Elaine. «Bare det ikke hadde vært så forferdelig langt unna …» Hun avbrøt midt i setningen da Lilian kom inn i rommet. Jenta hadde tatt på seg et forkle som var altfor stort, slik at hun snublet for annethvert skritt. Synet fikk foreldrene til å le, som så mange ganger før. Lily hadde støtt et lurt drag rundt munnen, selv om blikket hennes var drømmende. Ansiktet var fullt av fregner, og krøllene hennes var røde og luftige, akkurat som morens og bestemorens, skjønt det var ikke like krusete. I dag hadde hun musefletter, og med det digre forkleet så hun ut som en hulder forkledd som hushjelp.

«Jeg har dekket på, mamma. Og jeg tror gratengen er ferdig også.»

Den aromatiske duften av kjøttgratengen som stekte i komfyren, spredte seg til stuen.

«Hvor mange glass knuste du, da?» spurte Elaine med påtatt streng stemme. «Ikke prøv å nekte, vi hørte det her inne.»

Lilian rødmet. «Ingen. Det var bare … koppen til Jeremy …»

«Mamma! Hun har ødelagt koppen min!» Jeremy ropte høyt. Han elsket keramikkoppen sin, selv om den var full av skår. «Du må reparere den, mamma! Eller pappa! Pappa er ingeniør, han er flink til å fikse ting!»

«Men ikke kopper, din tufs!» Det var Rube.

Et øyeblikk senere flammet det opp en høylytt krangel. Jeremy hulket.

«Vi får snakke mer om det siden,» sa Tim og lot Elaine få hjelpe seg opp av stolen. I offentligheten insisterte han på å fremstå som fullstendig selvhjulpen og lot i beste fall Roly få bære veska for seg. Sammen med Elaine hadde han imidlertid ingen problemer med å vise svakhet. «Men først må denne gjengen få i seg litt mat.»

«Rube, broren din er ingen tufs, si unnskyld. Jeremy, med litt flaks greier pappa å lime koppen, da kan du bruke den til å ha fargestifter i. Men ellers er du stor nok til å drikke av glass nå, akkurat som oss andre. Og du, Lily, kan du være så snill å rydde sammen notearkene før vi spiser? Det samme gjelder deg, Rube: Rydd bort togbanen.»

Elaine løftet opp minstegutten og plasserte ham i babystolen i spisestuen. Tim kunne passe ham mens hun serverte. Vanligvis var det hushjelpen Mary Flahertys oppgave, men om fredagene hadde Mary ettermiddagen fri. Det var også forklaringen på hvorfor Roly ikke hadde vist seg mer etter at Tim hadde gitt ham lov til å gå. Vanligvis hadde han alt annet enn lett for å skilles fra sin herre, og stakk i hvert fall innom en tur for å spørre om det var noe han skulle ordne. Da fikk han gjerne anledning til å veksle noen fortrolige ord med Mary også.

Elaine antok at de to var ute på vift sammen denne varme vårkvelden, og kan hende ble det utvekslet flere kyss enn ord.

Mary hadde i hvert fall gjort i stand gratengen før hun gikk, slik at Elaine bare trengte å ta den ut av ovnen. Duften lokket til seg Rube før han var ferdig med å rydde, og da Elaine skulle til å gå for å rope på Lilian, møtte hun henne i døråpningen.

Jenta strålte over hele ansiktet og viftet med brevet fra Gwyneira McKenzie, som Tim i vanvare hadde lagt fra seg på det vesle bordet ved siden av lenestolen sin.

«Er det sant?» spurte hun åndeløst. «Skal oldemor Gwyn sende meg til England? Der prinsessene bor? På et sånt intra… inter… på en sånn skole der man kan erte lærerne og ha pysjamasfest og alt sånt?»

Tim Lambert hadde ofte fortalt barna om sine dager som skolegutt i England, og han fikk det til å høres ut som om internatstiden hadde vært en eneste lang rekke skøyerstreker og eventyr. Nå kunne Lily nesten ikke vente til hun fikk gå i farens fotspor. Hun hoppet opp og ned, så oppspilt var hun.

«Jeg får vel lov, ikke sant? Mamma? Pappa? Når drar vi?»

«Men vil dere ikke ha meg lenger?» Gloria kikket såret fra den ene voksne til den andre, og i de store, porselensblå øynene glitret det av tårer.

Synet skar Gwyneira i hjertet. Det var så vidt hun ikke begynte å gråte selv da hun tok jentungen i armene.

«Gloria, det betyr på ingen måte at vi ’ikke vil ha deg lenger’!» sa James McKenzie trøstende i konas sted og tenkte lengselsfullt på et glass whisky. Gwyneira hadde bestemt at stunden etter det felles aftensmåltidet var det beste tidspunktet for å informere Gloria om foreldrenes beslutning. Det var nok fordi «de to mannfolkene» hennes var der og kunne gi henne ryggdekning. Men James følte seg utilpass i rollen som fosterfar for Warden-arvingen. Og Jack hadde helt fra begynnelsen av vært glassklar på hva han mente om Kura og Williams instrukser.

«Alle trenger å gå på skolen,» sa den unge mannen nå, men han hørtes ikke særlig overbevist ut. «Jeg bodde jo i Christchurch i noen år, jeg også.»

«Men du kom hjem hver helg!» hulket Gloria. «Vær så snill, ikke send meg bort! Jeg vil ikke til England! Jack …»

Jenta så bønnfallende på sin mangeårige beskytter. Jack vred seg på stolen og håpet at foreldrene skulle gripe inn. Det var i hvert fall ikke hans skyld. Tvert imot – Jack hadde tydelig tatt til orde for at Gloria burde bli værende på Kiward Station.

«Kan vi ikke bare vente og se det an,» hadde han foreslått for moren. «Det hender jo at brev kommer på avveie. Og hvis de sender et nytt, sier du bare rett ut at Glory er for ung til å reise så langt bort. Hvis Kura insisterer, får hun komme og hente henne.»

«Men det blir vanskelig å få til,» innvendte Gwyneira. «Hun har turnéavtaler.»

«Nettopp,» svarte Jack. «Aldri i verden om hun kommer til å gi avkall på publikums beundring i et helt halvår bare for å tvangssende Gloria til den skolen. Og hvis hun skulle gjøre det likevel, trengs det forberedelser. Det kommer til å ta et år, minst. Først er det brevvekslingen, så er det reisen … For Glory ville det betydd en utsettelse på to år. Da er hun nesten femten før hun blir sendt til England.»

Gwyneira hadde vurdert forslaget seriøst, men avgjørelsen var ikke like lett for henne som for sønnen. Jack var tvers igjennom uredd hva Kura-maro-tini angikk. Gwyn, derimot, var fullt klar over at det fantes pressmidler som fungerte selv om man bodde på motsatt side av kloden. Gloria var arvingen, men inntil videre var det Kura Martyn som eide Kiward Station. Hvis Gwyneira nektet å etterkomme hennes ønsker, kunne Kura bare skrive under på en salgskontrakt, og så måtte ikke bare Gloria, men hele familien McKenzie reise fra gård og grunn.

«Kura tenker da ikke så langt!» sa Jack, men James McKenzie forsto godt at hans kone var bekymret. Kura hadde neppe ofret eierforholdene på gården en tanke de senere årene, men William Martyn var så avgjort troende til å handle ut fra spontane innfall. James var ikke mer mottakelig for press enn sønnen, men Kiward Station hadde da heller aldri betydd stort for ham. For Gwyneira, derimot, var det livsverket som sto på spill.

«Du skal jo ikke være borte lenge,» forklarte hun sitt fortvilte oldebarn. «Overfarten går fort, noen uker bare, så kan du være hjemme igjen …»

«Kan jeg komme hjem i feriene?» spurte Gloria håpefullt.

Gwyneira ristet på hodet. Hun fikk seg ikke til å lyve for jenta. «Nei. De er for korte. Du kan regne på det selv: Selv om overfarten bare tar seks uker, ville du bare så vidt rukket å hilse på i løpet av tre måneders sommerferie. Morgenen etter måtte du reist tilbake.»

Gloria hulket. «Men kan jeg ta med Nimue, da? Og Princess?»

Gwyneira følte det som om klokka var skrudd tilbake. Også hun hadde bedt om å få ta med seg hunden og hesten da faren hadde fortalt henne at hun var lovt bort til en mann i New Zealand. Men unge Gwyn hadde ikke bristet i gråt. Og hennes fremtidige svigerfar, Gerald Warden, hadde da også straks beroliget henne.

Selvfølgelig hadde hun fått lov til å ta med hunden sin, Cleo, og hoppen Igraine til det nye hjemlandet. Men Gloria skulle ikke bo på en sauegård, hun skulle gå på skole.

Det skar henne i hjertet, men Gwyneira ristet på hodet igjen.

«Nei, vennen. Det er ikke lov å ha hund der. Og hester … Jeg vet ikke helt, men det er mange skoler på landet som har hester. Ikke sant, James?» Hun snudde seg usikkert mot ektemannen, som om den gamle gjeteren var ekspert på engelske pikeinternat.

James trakk på skuldrene. «Miss Bleachum?» spurte han og sendte spørsmålet videre.

Glorias guvernante Sarah Bleachum hadde så langt holdt seg i bakgrunnen, slik det sømmet seg. Hun var en uanselig, ganske ung kvinne, som pleide å sette opp det tykke, mørke håret i en matroneaktig frisyre, og som alltid så ned, enda de lysegrønne øynene i grunnen var ganske vakre. Miss Bleachum livnet bare til når hun sto overfor barn. Hun var en begavet pedagog, og ikke bare Gloria, men også maori-barna på Kiward Station ville savne henne sårt.

«Jeg tror det, Mr. James,» svarte hun avmålt. Sarah Bleachums familie hadde utvandret da jenta var bare spedbarnet, så hun hadde ingen egne erfaringer å basere svaret på. «Men det varierer nok fra sted til sted. Og Oaks Garden fokuserer visst på det kunstneriske. Fetteren min skriver at jentene der ikke driver mye sport.» Miss Bleachum ble knall rød i ansiktet da hun sa det.

«Deres fetter?» fulgte James ertelystent opp. «Kan det tenkes at vi har gått glipp av noe?»

Ettersom hun knapt kunne bli rødere i fjeset, skiftet Miss Bleachums ansiktsfarge til hvit med røde flekker.

«Jeg … æh … min fetter Christopher har nylig tiltrådt sin første stilling som prest i Cambridge-traktene. Oaks Garden tilhører sognet hans …»

«Er han hyggelig?» spurte Gloria. Nå klamret hun seg til hvert halmstrå. Hvis det i det minste fantes en slektning av Miss Bleachum i nærheten …

«Han er meget hyggelig!» forsikret Miss Bleachum. James og Jack observerte fascinert at ansiktet hennes skiftet farge igjen.

«Men du kommer uansett ikke til å være helt alene.» Gwyneira bestemte seg for å trekke esset ut av ermet. Tim og Elaine Lambert hadde gitt henne klarsignal dagen før: Lilian fikk bli med til England. «Din kusine Lily skal være med. Du liker henne, ikke sant, Glory? Dere kommer til å ha mye moro sammen!»

Det virket som om tanken på Lily trøstet Gloria litt, men hun så fortsatt ikke ut til å tro at dette ville bli noe videre morsomt.

«Hvordan ser dere egentlig for dere selve reisen?» spurte Jack med ett. Han visste at han ikke skulle komme med kritiske bemerkninger i Glorias påhør, men han følte at det var så falskt, alt sammen, og klarte ikke å dy seg. «Skal de to jentungene ta båten helt alene? Med et skilt rundt halsen? ’Leveres i Oaks Garden, Cambridge’?»

Gwyneira sendte sin sønn et blikk som gnistret av sinne, selv om det egentlig var hun som hadde grunn til å føle seg avslørt. Sannheten var at hun ikke hadde ofret den praktiske gjennomføringen av reisen en tanke. «Selvfølgelig ikke. Kura og William kommer vel og henter dem …»

«Er du sikker på det?» spurte Jack. «Ifølge turnéplanen skal de være i St. Petersburg i mars.» Han fiklet med brosjyren som hadde ligget på det vesle bordet ved peisen. Kura og William sørget alltid for å holde familien oppdatert om sine reiseplaner, og Gwyneira pleide pliktskyldigst å henge opp Kuras turnéplakater på rommet til Gloria.

«Er de i …?» Gwyneira avbrøt midt i setningen. Hun kunne ha gitt seg selv en ørefik. De skulle virkelig ikke ha begynt å diskutere dette med Gloria til stede. «Vi blir nødt til å finne noen som kan følge jentene.»

Miss Bleachum så ut til å kjempe med seg selv. «Hvis jeg … æhm … jeg … det er ikke meningen å trenge meg på, men hvis … jeg mener, jeg kunne …» Hun rødmet på nytt.

«Tidene forandrer seg, det skal være sikkert,» bemerket James. «For femti år siden reiste man motsatt vei for å gifte seg.»

Miss Bleachum virket besvimelsen nær. «Men hva … hvordan …?»

James smilte oppmuntrende til henne. «Miss Bleachum, jeg er gammel, men jeg er ikke blind. Hvis De ønsker diskresjon, må De venne Dem av med å rødme hver gang en viss prest blir nevnt.»

Miss Bleachum bleknet atter en gang.

«Vær så snill, De må ikke tro at jeg …»

Gwyneira så forvirret opp. «Har jeg oppfattet dette riktig? De kunne tenke Dem å følge jentene til England, Miss Bleachum? De vet at de kommer til å være på reisefot i minst tre måneder?»

Miss Bleachum visste ikke riktig hvor hun skulle se, og Jack begynte å synes synd på henne.

«Mor, Miss Bleachum prøver å fortelle oss på mest mulig sømmelig vis at hun vurderer å takke ja til en ubesatt stilling som prestekone i Cambrigde,» sa han og smilte lurt. «Forutsatt at den gjensidige sympatien hun mener å fornemme etter å ha brevvekslet med sin fetter Christopher i Cambridge, viser seg å være reell. Går det an å si det på den måten, Miss Bleachum?»

Den unge kvinnen nikket lettet.

«Skal De gifte Dem, Miss Bleachum?» spurte Gloria.

«Men er De forelsket?» spurte Lilian.

Elaine var kommet til Kiward Station sammen med datteren en uke før skipet skulle seile til England, og igjen tok det to dager før Gloria overvant sjenansen overfor slektningene. Imens hadde Elaine prøvd å trøste Gwyneira. Hun syntes ikke det var så dumt å la Gloria få noen års internaterfaring, nettopp fordi hun var så tilbakeholden overfor jevnaldrende.

«Kura ville nok ikke hatt vondt av det i sin tid, hun heller!» kommenterte hun. Elaines forhold til kusinen hadde vært anspent til like før Kura reiste til Europa. «Tvert imot, hun kunne kanskje trengt det enda mer. Men problemet er i bunn og grunn det samme: Barn har ikke godt av å bli oppdratt som prinsesser, med guvernanter og undervisning på tomannshånd. Kura fikk griller i hodet, mens Gloria ender opp som villstyring. Det kan godt være at hun trives blant gjetere, hester og sauer. Men hun er jente, bestemor Gwyn. Og det må hun snart ta innover seg, om ikke annet så av hensyn til arverekkefølgen og eierforholdene her på Kiward Station.»

Skjønt det virket ikke som om Gloria hadde tatt alvorlig skade så langt. Etter to dager med sin livlige kusine begynte hun å tø opp, og jentene kom utmerket overens. Om dagen streifet de omkring på eiendommen og red om kapp, om kvelden lå de tett sammen i Glorias seng og utvekslet hemmeligheter – som Lilian plapret ut med allerede dagen etter.

Miss Bleachum rødmet og bleknet om hverandre denne gangen også og visste ikke hvor hun skulle gjøre av blikket da jenta spurte henne så direkte om hennes kjærlighetsliv.

Lilian, derimot, ante ikke hva sjenanse var. «Noe så spennende! Tenk å krysse hele det store havet fordi man elsker en mann man aldri har sett …,» plapret hun. «Det er akkurat som i John Riley! Kjenner De sangen, Miss Bleachum? John Riley seiler til sjøs i sju år, og kjæresten venter på ham. Hun elsket ham så høyt at hun sier hun ville dødd selv, hvis han hadde mistet livet … men så kjenner hun ham først ikke igjen da han kommer tilbake. Har De et fotografi av kjærest… æhm, av fetteren Deres, Miss Bleachum?»

«Det merkes at hun har en pubpianistinne til mor!» ertet James sin sjokkerte datterdatter Elaine, som var blitt ganske så rød i fjeset selv også. Tenk at Lilian var så freidig å fritte ut Miss Bleachum under det felles kveldsmåltidet! «Det er vel deg hun har disse sangene fra?»

Før hun giftet seg med Tim, hadde Elaine spilt piano på Lucky Horse Hotel & Pub i noen år. Hun var langt mer musikalsk enn sin datter, men Lilian hadde en svakhet for bakgrunnshistoriene til balladene og folkevisene som Elaine hadde pleid å underholde gruvearbeiderne med den gangen. Hun elsket å utbrodere og fortelle dem videre.

Nå satte Elaine en stopper for datterens nysgjerrighet.

«Lily, det passer seg ikke å spørre om slikt! Det er en privatsak som Miss Bleachum ikke på noe vis er forpliktet til å opplyse om. De må virkelig unnskylde, Miss Bleachum.»

Den unge guvernanten smilte, men hun var tydelig ille berørt. «Lilian har i grunnen rett, det er ingen hemmelighet. Min fetter Christopher og jeg har brevvekslet helt siden vi var barn. Og de siste årene har vi … vel … vi har kommet hverandre nærmere. Jeg har et bilde av ham, Lilian. Jeg skal vise deg det på båten.»

«Vi klarer helt sikkert å kjenne ham igjen når vi er tre om det!» forsikret Gloria. Miss Bleachum pleide å bruke tykke briller i skoletimene, men i selskap med andre tok hun dem av fordi hun skammet seg. Gloria skjønte det godt om lærerinnen var bekymret for å gå rett forbi mannen i sitt liv.

I sitt stille sinn takket Gwyneira himmelen for Miss Bleachums pedagogiske evner. I det siste hadde guvernanten bedt Gloria smøre seg med tålmodighet hver gang jenta hadde spurt eller bedt henne om noe. Når hun ville høre en bestemt historie, sa Miss Bleachum at det fikk vente til overfarten, og det samme svaret fikk hun når det gjaldt bøker hun ville lese, og nå altså bildet av hennes elskede. Alt dette førte til at Gloria så smått begynte å se frem til reisen. Og hva Lilian angikk: Hun hadde fablet om havet i mange uker, om alle delfinene de ville få se og bølgene de skulle ri på. Men det var også snakk om sjørøvere og skipsforlis – Lilian syntes tydeligvis at en fornemmelse av fare bidro til å krydre reisen.

Det var ingenting Gwyneira ønsket seg mer enn at Sarah og Christopher Bleachum skulle bli lykkelig forent. Hvis den unge kvinnen virkelig giftet seg med presten for den menigheten som Glorias skole sognet til, ville jenta ha en voksen i nærheten som hun var glad i og stolte på. Kanskje det ikke ville bli så ille som hun først hadde tenkt.

Gwyneira tvang seg til å sette opp et smil da jentene omsider tok plass i vogna som Jack skulle kjøre dem til havnen med. Elaine skulle også bli med, for så å ta toget fra Christchurch og hjem til Greymouth.

«Tenk, vi skal kjøre over Bridle Path!» Lilian var begeistret. Hun kunne minst ti skrekkhistorier om den berømte fjellveien som førte fra Christchurch til havnen Lyttelton. Hærskarer av nybyggere hadde slept seg over passet, slitne etter den endeløse overfarten og for fattige til å benytte seg av muldyr-skytteltjenesten. Gwyneira hadde fortalt jenta om det overveldende synet som hadde møtt henne etter oppstigningen den gangen hun kom til New Zealand: Canterbury Plains i solskinn, med de svimlende toppene til Southern Alps i bakgrunnen. Øynene til den gamle damen glitret fortsatt når hun fortalte om dette øyeblikket. Hun hadde forelsket seg i sitt nye hjemland der og da.

Men jentene skulle reise den andre veien. Og Gwyneira valgte å tie om at hennes venninne Helen hadde sammenlignet det karrige, ugjestmilde fjellandskapet de hadde slitt seg gjennom først, med «helvetes fjell».

3

Å kjøre Gloria og Lilian til Christchurch og videre over Bridle Path var det vanskeligste Jack McKenzie noen gang hadde gjort, enda veien hadde vært godt utbygd i flere år, og spannet med kraftige welsh cob-hopper sørget for at turen gikk radig unna. Litt for radig, syntes Jack. Han skulle gitt mye for å kunne stoppe tiden.

Han mente fortsatt at det var en stor feil å ofre Gloria for et lune fra hennes foreldre, enda så mange ganger han hadde prøvd å si til seg selv at det ikke var verdens undergang. Gloria skulle gå på skole i England, og så skulle hun komme tilbake. Mange titalls barn fra New Zealands rike familier opplevde akkurat det samme, og de færreste satt igjen med vonde minner fra skoletiden.

Men Gloria var annerledes, det skjønte Jack intuitivt. Han vegret seg med kropp og sjel mot forestillingen om å overlate jenta i Kura-maro-tinis varetekt. Han husket godt alle de nettene han hadde tatt den skrikende babyen opp av vuggen mens moren sov ubekymret på naborommet. Og Glorias far hadde aldri engasjert seg i annet enn navngivningen. «Gloria» skulle symbolisere hans «triumf over det nye landet,» hadde han sagt – hva nå det skulle bety. Jack hadde allerede da tenkt at navnet var litt for stort for det vesle barnet. Men jenta selv hadde han vært inderlig glad i helt fra første stund. Han oppfattet det nærmest som et svik at Gloria nå ble sendt alene til England. Til en øy hun skulle dele med Kuramaro-tini. Jack hadde pustet lettet ut da halvniesen hans hadde reist fra New Zealand og lagt et hav mellom seg og familien McKenzie.

Men i det minste var ikke Gloria like nedstemt lenger. Hun hadde kjempet tappert mot tårene da hun klemte sin oldemor Gwyn for siste gang, og det var bare da hun sa farvel til dyrene at tårene fikk strømme fritt.

«Kanskje jeg ikke kan ri Princess lenger når jeg kommer tilbake,» hadde hun hulket. Ingen av de voksne hadde klart å komme på noen trøstende ord. Når Gloria gikk ut av skolen i England, kom hun til å være atten eller nitten år, avhengig av hvilken klasse hun havnet i. Da kom den spede ponnien helt sikkert til å være for liten for henne.

«Vi skal få en av cob-hingstene til å bedekke henne,» sa Jack til slutt. «Så venter føllet på deg når du kommer hjem. Da er det omtrent fire år gammelt, og du kan ri det inn.»

Tanken fikk Gloria til å lyse opp. «Det er egentlig ikke så lenge, er det vel?»

Jack ristet på hodet. «Nei, ikke så veldig.»

Og det gikk ikke lang tid før Gloria igjen fniste med Lilian i vogna på vei til Christchurch, mens Elaine, som var fylt med avskjedssmerte, og Miss Bleachum, som var vettskremt av sitt eget mot, konverserte ganske så anstrengt. Jack brukte tiden til å forbanne Kura-maro-tini i sitt stille sinn.

Reisefølget tilbrakte natten på et hotell i Christchurch og tok grytidlig fatt på turen over Bridle Path. Skipet skulle seile ved soloppgang, og Gloria og Lilian var bare så vidt våkne da Jack styrte vogna over fjellpasset. Elaine holdt rundt datteren, og Gloria klatret opp på bukken og smøg seg inntil Jack.

«Hvis det blir veldig fælt … da kommer du og henter meg, ikke sant?» hvisket hun søvnig da Jack til slutt løftet henne ned, og hun sto omgitt av kofferter og kasser.

«Det kommer ikke til å bli så ille, Glory!» trøstet han. «Bare tenk på Princess. Hun kommer jo fra England. Det fins sauer der, og ponnier, akkurat som her …»

Jack merket at Miss Bleachum sendte ham et raskt sideblikk. Hun måtte åpenbart bite seg i tunga for ikke å korrigere ham, pliktoppfyllende som hun var. Hun hadde brukt den siste tiden til å informere seg: Det fantes verken sauer eller hester i Oaks Garden. Men medfølelsen fikk henne til å tie. Sarah Bleachum var glad i Gloria, hun også.

Til slutt sto Jack og Elaine igjen på kaia og vinket da det enorme dampskipet stampet ut mot åpent hav.

«Jeg håper vi gjør det riktige,» sukket Elaine da de til slutt ga opp å se etter båten. Barna hadde de mistet av syne for lengst. «Tim og jeg føler oss på ingen måte sikre, men Lily ville så gjerne dra …»

Jack svarte ikke. Han hadde nok med å holde tilbake tårene som presset på. Men så måtte de heldigvis sette opp farten, for Elaines tog til Greymouth skulle gå før klokka tolv, og Jack måtte skynde på hestene for å nå frem i tide.

Derfor ble det heller ingen voldsom avskjedsscene på stasjonen. Elaine ga bare Jack et raskt kyss på kinnet.

«Ikke vær lei deg,» sa hun så. «Neste gang kommer jeg med guttene. Da kan du lære dem hvordan man dresserer hunder!» Nå som det fantes en togforbindelse mellom øst- og vestkysten, hadde avstanden krympet kraftig. Elaine kunne komme på besøk igjen om bare noen måneder, og bestemor Gwyn og James hadde faktisk tatt toget til vestkysten en gang, de også.

Til slutt forlot Jack stasjonen og styrte hestespannet mot Avon. George Greenwood og hans kone Elizabeth hadde et hus like ved elven – strengt tatt var det Elizabeth som hadde arvet den lille byvillaen etter sin fostermor. George pleide å spøke med at det var derfor han hadde giftet seg med henne, for da han skulle slå seg ned i Christchurch, hadde det vært dårlig med husrom i den oppadstrebende byen. Siden var det blitt bygget mye nytt, og dermed lå huset til ekteparet Greenwood praktisk talt i sentrum nå. Jack skulle avlegge George en visitt for å diskutere noen spørsmål i forbindelse med ullhandelen, og Elizabeth hadde dessuten invitert ham til å overnatte. Den unge mannen hadde motstrebende takket ja. Egentlig var han fremdeles ikke i humør til å konversere. Aller helst skulle han ha sittet stille på bukken og grublet hele veien hjem til Kiward Station.

Elizabeth Greenwood var en litt fyldig matrone med klare trekk og vennlige blå øyne, og hun forsto hvor bedrøvet han var straks hun åpnet døra. En annen dame av hennes stand ville nok ha latt stuepiken åpne, men Elizabeth hadde vokst opp i meget små kår og var aldri blitt for fin på det.

«Vi skal nok muntre deg opp!» lovte hun og ga Jack en klem for å trøste ham. Elizabeth Greenwood og Gwyneira McKenzie var kommet fra England med det samme skipet. Elizabeth var godt kjent med Kiward Stations historie, og Jack var som en slektning for henne.

«Så molefonken du ser ut, gutten min, man skulle tro du hadde sendt Gloria til skafottet!» sa Elizabeth omsorgsfullt og tok regnfrakken hans. Det duskregnet – et vær som passet til humøret hans. «Men jentene pleier å like seg godt i England. Vår Charlotte hadde faktisk ikke lyst til å komme hjem igjen! Hun ble like godt værende et par år ekstra.» Elizabeth smilte og holdt døra åpen til den bitte lille salongen.

«Det er ikke sant, mamma!»

Jenta hadde sittet der inne og lest, og hun hadde tydeligvis hørt det siste som ble sagt. Nå kikket hun opp og sendte Elizabeth et bebreidende blikk.

«Jeg lengtet hjem til Canterbury hele tiden … noen ganger drømte jeg at jeg så utover slettene som strekker seg mot Southern Alps. Det er ingen steder luften er så klar som her …» En mild, melodiøs stemme. Kanskje det var slik Elizabeth ville hørtes ut hvis hun ikke hadde hatt jernkontroll på stemmen til enhver tid. Elizabeth Greenwood hadde lespet som barn, og dessuten var hun født i et av Londons fattigkvarterer. Hele livet hadde hun strevd med å legge av seg barndommens dialekt og tonefall.

Jenta måtte altså være Charlotte, Elizabeths yngste datter. Jack hadde hørt rykter om at hun var tilbake i Christchurch. Hun var kommet med det samme skipet som nå tok med seg Gloria bort. Men da jenta snudde seg og reiste seg for å hilse på Jack, glemte han den sviende avskjedssmerten.

«Men jeg likte meg godt i England, det er sant …»

En mild stemme, som et vindpust som får klokkespill til å klinge …

Charlotte hadde henvendt seg til moren, og det var Jack nesten glad for. Han måtte stålsette seg for ikke å stirre skamløst på jenta. Hvis hun hadde snakket til ham også, ville ethvert fornuftig svar blitt sittende fast i halsen på ham.

Charlotte Greenwood var den vakreste jenta Jack noen gang hadde sett. Hun var ikke liten av vekst, som de fleste av Jacks kvinnelige slektninger, men hun var spedlemmet, og huden skimret gjennomskinnelig melkehvit, som kostbart porselen. Hun var blond, men en anelse mørkere enn moren og søsteren Jenny. Fargen fikk Jack til å tenke på mørk honning. Charlotte hadde satt opp håret i en hestehale bak på hodet, men de tunge, fyldige lokkene hang likevel ned over skuldrene hennes. Det alle mest fascinerende ved henne var imidlertid de store, mørkebrune øynene. Jack syntes hun så ut som en fe – eller som det hulderaktige vesenet i sangen Annabell Lee, som vesle Lilian pleide å synge både ofte og falskt.

«Må jeg få lov til å presentere dere? Dette er min datter Charlotte, og dette er Jack McKenzie,» sa Elizabeth og brøt Jacks åndeløse taushet.

Charlotte rakte ham hånden. Jack reagerte spontant med en gest han riktignok hadde øvd på da han lærte skikk og bruk, men som han aldri hadde brukt overfor en kvinne i Canterbury Plains: Han kysset hånden hennes.

Charlotte smilte: «Jeg husker deg godt, Jack,» sa hun vennlig. «Fra konserten som din … kusine? … holdt her i byen før hun dro til England. Jeg reiste med den samme båten, skjønner du.»

Jack nikket. Han hadde bare vage minner om Kura-maro-tinis avskjedskonsert i Christchurch. Han var bare blitt med inn i salen fordi han ikke ville slippe Gloria av syne i ett sekund.

«Du tok deg av den vesle jentungen, og jeg var bitte lite grann sjalu.»

Jack sendte Charlotte et vantro blikk. Han hadde vært nesten atten år den gangen, og hun …

«Jeg skulle heller ha lekt med trehester og bygd en lekelandsby sammen med maori-barna, jeg også, i stedet for å sitte stille og høre på konserten, selv om jeg for så vidt var gammel nok,» innrømmet jenta med syngende tonefall.

Jack smilte. «Så du er ikke en av beundrerne til … hun er vel min halvniese, for å være presis …»

Charlotte slo blikket ned. Vippene var lange og honninggule. Jack var henrykt.

«Kanskje jeg var for ung likevel,» unnskyldte hun seg. «Men på den annen side …»

Hun så opp igjen. Og nå var det som om hun gikk over fra høflig konversasjon til en alvorlig diskusjon av en kunstnerisk fremførelse, og hun holdt på ingen måte tann for tunge. «Mrs. Martyns måte å håndtere sitt folks kulturarv på samsvarer ikke med det jeg forstår under bevaring av kulturskatter. I ’Ghost Whispering’ benytter hun seg i grunnen bare av noen utvalgte elementer fra maori-kulturen som hun tror egner seg til … vel, til å øke hennes egen berømmelse. Mens maoriene, etter det jeg forstår, snarere vektlegger det kommunikative aspektet i musikken …»

Jack forsto ikke helt hva Charlotte snakket om, men han kunne ha hørt på henne i timevis. Elizabeth Greenwood himlet med øynene.

«Gi deg, Charlotte, nå doserer du igjen, mens ditt publikum sulter høflig i hjel. Men det er vi for så vidt vant til. Charlotte ble igjen i England for å gå på college, Jack. Det var noe med historie og bøker …»

«Kolonihistorie og sammenlignende litteraturstudier, mamma,» korrigerte Charlotte mildt. «Jeg beklager hvis jeg kjedet deg, Mr. McKenzie …»

«Vær så snill å kalle meg Jack,» greide han møysommelig å presse frem. Han skulle helst bare ha fortsatt å granske jenta i stille beundring. Men så kom skøyeren frem likevel. «Særlig siden vi to ser ut til å være blant de tre, fire menneskene i verden som ikke dyrker Kura-maro-tini. Vi tilhører en meget eksklusiv klubb, Miss Greenwood …»

«Charlotte,» sa hun smilende. «Men jeg mener slett ikke å nedvurdere din … halvniese. Jeg var så heldig å få se henne på konsert i England også, og det er ingen tvil om at hun er en gudbenådet artist. I den grad jeg kan uttale meg om slikt; jeg er ikke særlig musikalsk. Men det plager meg at mytene tas ut av konteksten, og at et folkeferds historie blir … vel, den reduseres til banal kjærlighetslyrikk.»

«Gå inn nå, Charlotte, og tilby gjesten vår en aperitiff før maten. George kommer nok snart, han også, Jack. Han vet jo at du skal spise middag med oss. Og kanskje Charlotte kunne være så vennlig å slå an en litt mer forståelig tone. Vennen, hvis du støtt skal snakke i så høyttravende vendinger, kommer du aldri til å bli gift!»

Charlotte rynket den glatte, hvite pannen, som om hun hadde et uvennlig svar på tunga, men så tidde hun og viste Jack vennlig inn i den tilstøtende salongen. Tilbudet om whisky takket han nei til.

«Aldri før solnedgang,» sa han.

Charlotte smilte. «Men du ser ut som du kunne trenge noe å styrke deg på. En te, kanskje?»

Da George Greenwood kom hjem en halvtime senere, satt hans datter og Jack McKenzie fordypet i livlig samtale. Det var i hvert fall slik det så ut ved første blikk. Sannheten var at Jack rørte i tekoppen mens han lyttet til Charlottes utlegninger om sine år på engelsk kostskole. Det hørtes så harmløst ut når hun fortalte – og den melodiøse stemmen hadde en beroligende effekt på Jack. Når engelske kostskoler frembrakte så engleaktige skapninger som Charlotte, måtte vel også Gloria være i trygge hender. Charlotte hadde imidlertid gått på en skole som ikke bare fokuserte på kunst og intellektuelle aktiviteter, men også på fysisk fostring. Charlotte fortalte om rideturer og hockeykamper, om krokket og kappløp.

«Men hva med utviklingen av de ’kunstneriske og kreative sidene’?» spurte Jack.

Charlotte rynket pannen igjen – et henrivende syn. Jack kunne ha sett på i timevis når huden over øyenbrynene krøllet seg.

«Vi malte litt, husker jeg,» sa hun så. «Og de som ville, fikk naturligvis spille fiolin og piano. Dessuten hadde vi et kor. Men jeg fikk aldri være med å synge. Jeg er fullstendig umusikalsk.»

Jack kunne ikke helt tro det siste, for han syntes hvert ord fra Charlotte var som en vakker melodi. Men musikalitet var tross alt ikke en av hans sterke sider.

«Vi får håpe det går bedre med vesle Gloria, da,» bemerket George Greenwood, som fortsatt var like høy og slank, men som nå var blitt helt grå i håret. Han hentet seg en lenestol og slo seg ned ved det lille tebordet foran peisen. Charlotte skjenket en kopp te til ham – på elegant og behendig vis. «Jeg tror neppe at pikene på Oaks Garden slipper unna musikkopplæringen. Ekteparet Martyn prioriterer nok ganske annerledes enn vi.»

Jack sendte George et forvirret blikk. Charlotte hadde snakket om valgfri musikkundervisning, mens Greenwood fikk det til å høres ut som om engelske skolepiker ble lenket til pianoet med makt.

«Alle kostskoler er ikke like, Jack,» fortsatte George og takket datteren. «Foreldrene kan velge mellom svært forskjellige utdanningskonsepter. Noen skoler legger stor vekt på tradisjonell pikedannelse. Da lærer de først og fremst husstell og så vidt tilstrekkelig om litteratur og kunst til at de senere kan gå på vernissasje med mannen sin, eller konversere livlig om de nyeste bokutgivelsene uten å dumme seg ut i teselskaper. Mens andre – for eksempel den kostskolen som Charlotte gikk på, og Jenny før henne – gir jentene en mer solid allmenndannelse. De har til dels ry som reformskoler, og det er et hett stridstema om jentene skal lære latin og beskjeftige seg med fysikk og kjemi. Uansett gifter jentene seg ikke nødvendigvis straks de er ferdige på skolen, men fortsetter på college eller universiteter som er åpne for jenter. Akkurat som Charlotte.»

Han blunket til datteren.

«Nå vel. Andre igjen er fremfor alt opptatt av de skjønne kunster, hva nå det skal bety …»

Til å begynne med hadde Jack lyttet oppmerksomt, men da det ble snakk om å gifte seg, glemte han Gloria og så bekymret på Charlotte. Han hadde ikke lyst til å spørre, de hadde ikke kjent hverandre lenge nok til at det sømmet seg. Men Jack klarte likevel ikke å dy seg: «Men nå som du er hjemme igjen, Miss … Charlotte … har du … visse hensikter, jeg mener, hva … æhm …»

George Greenwood rynket pannen. Egentlig var han vant til at Jack McKenzie snakket i hele setninger.

Charlotte smilte mildt. Det virket som om hun forsto.

«Om jeg er forlovet, mener du?» spurte hun og blunket.

Jack rødmet. Plutselig skjønte han hvordan Sarah Bleachum følte det.

«Jeg ville aldri våge å spørre om …»

Charlotte lo. Ikke beskjemmet, men blidt og ukunstlet.

«Det er da ikke noe galt i det! Særlig siden det for lengst ville ha stått i avisen om faren min hadde slept meg hjem etter håret for at jeg skulle gifte meg med en eller annen landsens gentleman …»

«Charlotte, da!» irettesatte George. «Jeg ville aldri finne på å …»

Charlotte reiste seg og ga ham et overmodig kyss på kinnet. «Bare ta det rolig, pappa. Du ville naturligvis aldri finne på å tvinge meg. Men du skulle ønske jeg kunne forlove meg snart, bare innrøm det! For ikke å snakke om mamma!»

George Greenwood sukket.

«Selvfølgelig ville mamma og jeg blitt glad hvis du fant deg en passende mann, Charlotte, i stedet for å leke blåstrømpe. Studere maori-kulturen! Hvem har nytte av sånt?»

Jack så interessert opp.

«Så du interesserer deg for maoriene, Charlotte?» spurte han engasjert. «Snakker du språket deres?»

George himlet dramatisk med øynene. Det var ingen tvil om at Charlotte hadde arvet de brune øynene fra ham, selv om hennes var jevnt brune, mens hans var grønnspettede. «Nei, selvfølgelig ikke. Og det er også grunnen til at jeg mener at planen er fåfengt. Da hjelper det ikke med fransk og latin, Charlotte …»

George fortsatte å akke seg, men så kalte Elizabeth dem inn i spisestuen.

Charlotte reiste seg med det samme. Hun hadde åpenbart hørt farens innvendinger en rekke ganger før – og det kunne se ut som om hun manglet argumenter som kunne ta brodden av dem.

Men nå var det Elizabeth Greenwood som dominerte bordsamtalen. Maten var utsøkt, som vanlig, og konversasjonen sneiet innom alskens temaer, men for det meste dreide det seg om samfunnet i og rundt Christchurch og i Canterbury Plains. Jack lyttet bare med et halvt øre. Sannheten var at han holdt på å smi egne planer. Han ble først oppmerksom igjen mot slutten av måltidet, da samtalen på nytt kom inn på Charlottes forehavende. Jenta hadde tenkt å spørre farens disponent i ullhandelsfirmaet, en maori som het Reti, om han kunne lære henne språket. Men George tok energisk til motmæle.

«Reti har annet å bruke tiden sin på!» fastslo han. «Dessuten er maori et komplisert språk. Det kommer til å ta flere år før du behersker det godt nok til å forstå folkeeventyrene og legendene og kan skrive dem ned …»

«Nei da, det er ikke så komplisert,» skjøt Jack inn. «Jeg, for eksempel, snakker maori flytende.»

George himlet med øynene. «Men du har jo nærmest vokst opp i landsbyen deres, Jack.»

«Og maoriene på Kiward Station snakker flytende engelsk også!» triumferte Jack. «Jeg er sikker på at vi kan få til noe hvis du vil komme på besøk til oss, Charlotte. Jeg har for eksempel en halvsvigerinne, eller hva det nå blir, som heter Marama og er tohunga. En slags sangerinne, altså. Men hun kjenner nok de viktigste legendene også. Og så er det Rongo Rongo, som er stammens jordmor og trollkvinne, hun snakker også engelsk.»

Charlotte lyste opp.

«Der kan du se, pappa! Alt ordner seg! Og Kiward Station er en stor gård, ikke sant? Er ikke eieren denne sagnomsuste Miss … æhm …»

«Miss Gwyn,» svarte George surt. «Men jeg tror faktisk hun har fått sin dose av bortskjemte, kulturinteresserte ungjenter for resten av livet.»

«Nei, på ingen måte,» motsa Jack. «Moren min er …» Han avbrøt midt i setningen.

Å kalle Gwyneira en venn og beundrer av de skjønne kunstene ville nok være å overdrive. Men Kiward Station var så avgjort et gjestfritt hus, i likhet med alle andre gårder på Canterbury Plains. Og Jack var helt sikker på at Gwyneira kom til å være begeistret for Charlotte …

Men nå blandet også Elizabeth seg inn i samtalen.

«George, da! Hvordan kan du si noe slikt! Selvsagt ville Miss Gwyn hjelpe Charlotte og tilrettelegge for forskningen hennes! Hun har alltid vært interessert i maorikulturen!»

Det var første gang Jack hørte noe slikt. Gwyneira kom i det store og hele godt ut av det med de innfødte. Mange av maorienes skikker og holdninger samsvarte godt med hennes nokså praktiske natur, og hun var ikke fordomsfull av seg. Men i bunn og grunn interesserte Jacks mor seg mest for sauer og hunder.

Elizabeth smilte til Jack.

«Du burde ikke fremstille McKenzie-ekteparet som ukultiverte,» sa hun så, henvendt til sin mann. «Miss Gwyn kommer til Christchurch hver gang det er et teaterstykke eller en annen kulturell tilstelning … Miss Gwyn er en samfunnsstøtte, Charlotte!»

«Og arbeidet ikke Jenny på gården i et års tid?» Charlotte så på moren.

Jack nikket ivrig. Det hadde han helt glemt. Det stemte at Greenwood-ekteparets eldste datter, Jennifer, hadde tilbrakt et år på Kiward Station for å undervise barna i maori-landsbyen. Det var i hvert fall den offisielle begrunnelsen …

«Særlig mye ’arbeid’ tror jeg ikke det ble!» brummet George Greenwood. Han ville gjerne sende døtrene sine på reformskoler og la dem studere i noen år, men at de skulle tjene pengene sine selv, var en umulig tanke for ham.

«Ja visst!» kvitret derimot Elizabeth. «Det var der din søster møtte mannen sin, Charlotte.»

Elizabeth sendte ektemannen et innstendig blikk. Men det virket ikke som om han forsto, så hun ga seg til å se megetsigende fra Jack til Charlotte og tilbake igjen.

Det stemte at Jennifer Greenwood hadde møtt sin ektemann Stephen i Kura-maro-tinis bryllup. Steve var Elaines eldre bror, og da han var ferdig med jusstudiene, hadde han tilbrakt en sommer med å hjelpe til på Kiward Station. Dermed hadde Jenny hatt god grunn til å søke ansettelse der, hun også. Nå var Steve forretningsadvokat for Greenwood Enterprises.

Omsider gikk det et lys opp for George.

«Men det er selvfølgelig ingenting i veien for at Charlotte skal kunne reise på besøk til Kiward Station,» sa han. «Jeg kan gi deg skyss neste gang forretningene fører meg til Canterbury Plains.»

Charlotte sendte Jack et strålende smil. «Å, som jeg gleder meg, Jack!»

Jack følte det som om alt rundt dem forsvant når han så henne inn i øynene. «Jeg … jeg skal telle dagene …»