Claire Kendal

Jeg vet hvor du er

ROMAN

Oversatt av

Bente Rannveig Hansen

Bazar Forlag as

Ankerveien 209

1359 Eiksmarka

www.bazarforlag.com

Originalens tittel: The Book of You

Copyright © Claire Kendal, 2014

Første gang utgitt av HarperCollinsPublishers 2014

Norsk copyright © Bazar Forlag as, 2016

Oversatt fra engelsk av Bente Rannveig Hansen

Omslagsdesign ©HarperCollinsPublishers Ltd 2014

Omslagsfoto © Clarissa Costa/Trigger Image

Tilrettelegging av design: Nic Oxby

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8087-793-2 (ePub)

ISBN 978-82-8087-643-0 (trykk)

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning og kan straffes med bøter og fengsel.

Til faren min, som ga meg

min aller første eventyrbok.

Og til moren min,

som lærte meg å lese.

Denne lille nøkkelen, derimot, er til kammeret

i enden av den lange søylegangen, i første etasje.

Du kan åpne en hvilken som helst dør og gå

hvor du vil, unntatt det lille kammeret, der jeg

forbyr deg å gå inn. Skulle du likevel finne på

å åpne døren, vil du få smake min vrede.

«RIDDER BLÅSKJEGG», CHARLES PERRAULT

Innhold

UKE 1

Veversken

UKE 2

Ilddansen

UKE 3

Den standhaftige elskeren

UKE 4

Glemselsdrikken

UKE 5

Vokterne

UKE 6

Den forbudte nøkkelen

UKE 7

Tørkerommet

ATTEN UKER SENERE

Piken uten hender

UKE 1

Veversken

MANDAG

Mandag 2. februar, kl. 07.45

Det er deg. Selvfølgelig er det deg. Det er bestandig deg. Noen nærmer seg bakfra, og jeg snur meg og får øye på deg. Jeg visste at det var deg, og likevel mister jeg fotfestet i snøen. Jeg stavrer meg opp igjen. Strømpebuksa mi er fuktig på knærne. Vantene er klissvåte.

Enhver med fornuften i behold ville valgt å holde seg innendørs på en så iskald morgen så fremt det var mulig, men ikke du. Du er liksom ute og går en liten tur. Du prøver å støtte meg, spør om alt er i orden, men jeg tar et skritt til siden, og denne gangen holder jeg meg oppreist.

Jeg vet at du må ha fulgt etter meg siden jeg gikk ut av døren hjemme. Jeg klarer ikke la være å spørre hva du gjør her, selv om jeg vet at jeg ikke kommer til å få et ærlig svar.

Øyelokkene dine begynner med den dirringen igjen. Det skjer alltid når du er nervøs. «Jeg var bare ute og gikk, Clarissa.» Det spiller ingen rolle at du bor i en liten by sju–åtte kilometer unna. Leppene dine blir hvite. Du biter i dem, som om du kjenner at de har mistet den lille fargen de vanligvis har, og prøver å tvinge blodet inn i dem igjen. «Du oppførte deg så rart på jobben på fredag, Clarissa, da du bare gikk midt i en samtale. Alle pratet om det.»

Måten du sier navnet mitt på hele tiden, får meg til å ville skrike høyt. Navnet ditt er blitt noe stygt for meg. Jeg prøver å stenge det ute fra hodet, som om det kan holde deg ute av livet mitt. Men likevel kravler det inn. Velter inn. Akkurat som deg. Igjen og igjen.

Annen person presens. Det er det du er. På alle måter.

At jeg ikke sier noe, er ingen hindring for deg. «Du har ikke tatt telefonen hele helgen. Du svarte bare på én av tekstmeldingene jeg sendte deg, og da var du alt annet enn hyggelig. Hva gjør du forresten ute så tidlig på en dag som dette, Clarissa?»

Jeg greier ikke å tenke langsiktig. Jeg er nødt til å bli kvitt deg. Jeg kan ikke la deg følge etter meg til stasjonen og finne ut hvor jeg skal. Å late som om du ikke er her, kommer ikke til å gi meg det utfallet jeg trenger nå; anbefalingene i brosjyrene fungerer ikke i det virkelige liv. Jeg tviler på at noe som helst fungerer overfor deg.

«Jeg er syk.» Dette er en løgn. «Det var derfor jeg gikk på fredag. Jeg har time hos legen klokken åtte.»

«Du er den eneste kvinnen jeg kjenner som er vakker selv når hun er syk.»

Faktisk begynner jeg å føle meg syk. «Jeg har feber. Jeg kastet opp hele natten.»

Du løfter en hånd mot kinnet mitt, som om du vil sjekke temperaturen, og jeg viker unna.

«Jeg blir med deg.» Hånden din henger fremdeles i luften, en pinlig påminnelse om den mislykkede gesten. «Du burde ikke være alene.» Du understreker det ved å la hånden falle tungt ned langs siden.

«Det vil jeg ikke.» Trass i det jeg sier, synes jeg ikke stemmen min høres noe særlig bekymret ut.

«La meg ta vare på deg, Clarissa. Det er kuldegrader og du er våt i håret – det kan umulig være bra for deg.» Du tar fram mobilen din. «Jeg ringer etter en taxi til oss.»

Nok en gang har du trengt meg opp i et hjørne. Det svarte smijernsrekkverket er bak meg, så jeg kan ikke rygge lenger unna deg; jeg vil ikke risikere å skli og falle gjennom åpningen – det er omtrent en meter ned til veien. Jeg tar et skritt til siden, prøver å stramme meg opp, men det forhindrer ikke at du ruver over meg. Du ser så diger ut i den grå boblejakken.

Den nedre kanten av buksebeina dine er dyvåte etter å ha blitt slept i snøen – ikke tar du vare på deg selv heller. Det er så kaldt at du er rød på ørene og på nesen. Det er sikkert jeg også. Det brune håret ditt ser dvaskt ut selv om det antakelig er nyvasket. Munnen din er tynn og bister, som alltid.

Hvor hardt jeg enn forsøker å stå imot og holde avstand, kjenner jeg et snev av medfølelse med deg. Du sover sikkert ikke godt om natten, du heller. Å bruke stygge ord – selv overfor deg – strider imot alt foreldrene mine lærte meg om folkeskikk, og ville uansett ikke hjulpet meg til å bli kvitt deg. Jeg vet så altfor godt at du likevel kommer til å følge etter meg mens du later som om du ikke hører, og det er det siste jeg vil.

Du taster inn et nummer på mobilen.

«Ikke gjør det. Ikke ring.» Den skarpe tonen får deg til å stoppe opp. Jeg forklarer nærmere: «Legekontoret er ikke langt herfra.» Jeg utdyper: «Jeg setter meg ikke inn i en taxi sammen med deg.»

Du trykker på den røde knappen og stikker mobilen i lomma. «Skriv ned nummeret til fasttelefonen din, Clarissa. Jeg tror jeg har mistet det.»

Vi vet begge at jeg aldri har gitt deg det. «Den er ikke tilkoblet lenger. Jeg bruker bare mobilen nå.» Flere løgner. I mitt stille sinn takker jeg for at du ikke fant nummeret og skrev det ned da du var i leiligheten min. Jeg er overrasket over at du lot en slik mulighet gå fra deg. Du forbanner sikkert deg selv for det. Men du hadde det jo så travelt den dagen.

Jeg peker oppover åssiden. «Når du først er ute og rusler, burde du gå helt opp til toppen.» Jeg spiller på ditt ønske om å behage meg, en kynisk manøver, men jeg er desperat. «Det er et av yndlingsstedene mine, Rafe.» Det drøyer litt for lenge før jeg klarer å uttale navnet ditt, men jeg gjør det, og det er det eneste du legger merke til; det faller deg ikke inn at jeg slenger til deg denne godbiten fordi jeg håper den får deg til å forsvinne.

«Det gjør jeg gjerne, Clarissa, hvis det betyr noe for deg. Alt jeg vil er å gjøre deg lykkelig, vet du. Hvis du bare lar meg.» Du prøver å smile.

«Ha det bra, Rafe.» Jeg tvinger meg til å si navnet ditt igjen, og da jeg ser at smilet ditt liksom setter seg og virker mer ekte, blir jeg forundret og en smule skyldbetynget over at et så billig triks faktisk kan virke.

Jeg går med nølende skritt nedover bakken, og innimellom kikker jeg meg over skulderen for å forsikre meg om at avstanden mellom oss øker. Jeg kan nesten ikke tro at jeg slapp unna. Hver gang jeg snur meg, står du og ser på meg med en løftet hånd, så jeg må presse meg selv til å vinke kraftløst tilbake.

Fra nå av kommer jeg til å ta taxi til stasjonen om morgenen, og sørge for at du ikke følger etter. Neste gang jeg står ansikt til ansikt med deg, skal jeg konsentrere meg om de langsiktige perspektivene og gjøre nøyaktig som det står i brosjyrene. Enten lar jeg være å si noe, eller jeg ber deg for tusende gang – på en måte som er umulig å misforstå – om å la meg være i fred. Selv moren min ville mene at det er umulig å være vennlig og høflig under slike omstendigheter. Ikke at jeg kunne drømme om å fortelle foreldrene mine om deg. De ville bare blitt bekymret.

Tennene mine klaprer der jeg står på plattformen, nervøs for at du skal dukke opp mens jeg hører stemmen som i et unnskyldende tonefall annonserer innstilte og forsinkede avganger på grunn av ekstremværet.

Jeg lener meg mot veggen og rabler ned noen setninger i notatboken min. Det er første gangen jeg skriver i den. Den er liten nok til at jeg kan ha den med meg overalt, slik det står i brosjyrene. Sidene er linjerte og bundet med spiral. Omslaget er matt svart. Folk på hjelpetelefonene sier at jeg må føre en fullstendig logg. De sier at jeg ikke må utelate noe som helst, og at det beste er om jeg noterer episodene så snart som mulig, hvor ubetydelige de enn måtte være. Men dine episoder er aldri ubetydelige.

Jeg skjelver så voldsomt, og angrer på at jeg gikk ut med vått hår. Jeg skyndte meg av gårde i morges for ikke å komme for sent, etter en natt med vonde drømmer som endte med at jeg forsov meg – drømmer om deg, alltid om deg. Strengt tatt ville jeg hatt tid til å bruke hårføneren, men det kunne jeg ikke ha forutsett slik jeg forutser dine bevegelser. Det kjennes som om håret leder frosten gjennom huden og videre inn i blodårene, en magisk kraft som fryser kjøtt til stein.

Det måtte finnes en verden der han ikke var, og hun trodde at hun omsider hadde funnet den. Portretter av dommere med dystre ansikter hang på veggen vis-à-vis marmortrappen. Clarissa hadde en fornemmelse av at de fulgte henne med blikket da hun gikk opp til andre etasje, men kunne ikke la være å håpe at dette var et sted der ingen ville spionere på henne, et sted hun kunne holde ham unna.

Hun lot rettsbetjenten sjekke passet hennes og innkallingen på det rosa arket, deretter satte hun seg på en av de polstrede blå stolene. Det var vidunderlig varmt i rommet. Tærne hennes tinte. Håret tørket. Det føltes som et hemmelig sted, skjult for hans øyne. Kun jurymedlemmer hadde adgang, og de måtte taste inn en kode for i det hele tatt å komme inn døren.

Hun skvatt da det sprakte i rettsbetjentens mikrofon. «Følgende personer bes komme fram til skranken, for rettssaken berammet til to uker som vil finne sted i rettssal 6.»

To hele uker i rettssalens trygge favn. To uker borte fra jobben og borte fra ham. Hjertet hennes slo raskt i håp om at hun ville få høre sitt eget navn. Det kom aldri, og hun sank motløs tilbake på stolen.

Rundt lunsj tvang hun seg til å forlate rettsbygningens trygge favn; hun visste at hun trengte frisk luft. Hun ble stående litt utenfor svingdørene mens hun speidet opp og ned gaten. Hun begynte å lure på om han kanskje gjemte seg mellom to politibiler som sto parkert noen få meter lenger oppe i veien. Hun holdt pusten mens hun skyndte seg forbi dem, og ble lettet da hun kunne konstatere at han ikke satt sammenkrøpet ved en av støtfangerne.

Hun ruslet rundt på markedsplassen, der folk kjøpte økologisk mat og etniske lunsjretter i de ulike bodene, og der noen plirende advokater satt rundt et stort bord på en dyr italiensk restaurant.

Etter å ha kikket seg over skulderen forsvant hun inn i en syforretning. Som alltid ble hun trukket mot barnestoffene. Havfruer som gled ubesværet gjennom vannet mens småjenter svømte etter dem, fortryllet; hun så for seg en liten kjole med snøreliv der båndene vekslet mellom plommerødt og fuksia.

Henry ville hatet den. Altfor pen og pyntelig, ville han sagt. Sentimental, ville han sagt. Uoriginal, ville han sagt. Rene farger er best, ville han sagt. Kanskje var det like greit at det mislykkede forsøket på å lage et barn hadde drevet dem bort fra hverandre.

Hun gikk målbevisst mot de utstilte trådsnellene mens hun rotet i vesken etter den lille biten med mosegrønt quiltestoff med blodrøde blomster. Hun fant den tråden som passet best til bakgrunnsfargen, og gikk mot kassen med to sneller i hånden.

«Hva skal du sy?» spurte jenta.

Clarissa så øyelokk som dirret under lysebrune vipper, et blikk hun ikke kunne unnslippe, lepper skummende av fråde: glimt fra den ene natten Rafe var i sengen hennes.

Hun skulle mane ham bort. «Nytt sengeteppe,» sa hun.

Det kom til å føles deilig mot huden. Og hun ble overrasket over å kjenne en liten gnist av nysgjerrighet med tanke på hvem som kanskje i framtiden ville ligge sammen med henne under de små blodrøde blomstene.

Mandag 2. februar, kl. 14.15

Jeg prøver å pusle det hele sammen. Jeg prøver å fylle inn tomrommene. Jeg prøver å huske de tingene du gjorde før i morges, da jeg skrev i notatboka for første gang. Jeg vil ikke utelate et eneste lite bevis – det har jeg ikke råd til. Det betyr også at jeg er tvunget til å gjennomleve alt på nytt. Det gjør at du blir værende her hos meg, akkurat der jeg ikke vil at du skal være.

Mandag 10. november, kl. 20.00

(tre måneder siden)

Det er den kvelden da jeg gjør den store feilen å ligge med deg, og jeg er i bokhandelen. Butikken er åpen kun for dine spesielt inviterte gjester, for å feire utgivelsen av den nye boken du har skrevet om eventyr. Bare et par av kollegene dine ved avdelingen for engelsk er her. De hvisker nedsettende om Henry, oppmuntret av mitt nærvær. Jeg later som ingenting ved å ta opp den ene boken etter den andre og se ut som om jeg er voldsomt interessert, men ordene står for meg som en eneste røre, det kunne like gjerne vært gresk.

Jeg er ennå ikke sikker på hvorfor jeg er her, eller hva som driver meg til å ta imot både den røde og den hvite vinen du byr meg. Ensomhet og sorg, antakelig: Henry har nettopp flyttet fra Bath for å tiltre i professoratet ved Cambridge, det han har siktet seg inn mot hele livet. Medlidenhet spiller også inn; du sendte meg tre invitasjoner.

Jeg kan ikke gå før opplesningen. Omsider sitter jeg på bakerste rekke og hører deg sitere fra kapittelet om «Å teste den sanne brud». Du avslutter, og de få fremmøtte kollegene stiller høflige spørsmål. Jeg er ingen akademiker; jeg sier ingenting. Så snart den overflatiske applausen dør hen, går jeg med ustø skritt mot døren, men du stopper meg og ber meg innstendig om å bli litt til. Jeg sniker meg bort til kunstseksjonen og setter meg på det møkkete beige teppet med en bok om Munch. Jeg blar fram til Kysset, den tidlige versjonen, der de elskende er nakne.

Jeg farer opp da skyggen din faller over boksiden og stemmen din flerrer stillheten som nå har senket seg over første etasje. «Hvis jeg ikke hadde funnet deg, kunne du ha blitt sittende innelåst her hele natten.» Du står og ser smilende ned på meg fra høyt der oppe, voldsomt høyt, virker det som.

Jeg skynder meg å lukke boken om Munch og setter den bort. «Jeg kan tenke meg en verre skjebne enn å tilbringe natten sammen med alle kunstnerne.» Jeg vifter med den tunge boken din lik en skuespiller som overdriver bruken av rekvisitter. Det får det til å verke i håndleddet. «Denne er virkelig flott. Det var snilt av deg å gi meg den. Og du leser jo så flott. Jeg likte veldig godt det utdraget du valgte.»

«Jeg likte veldig godt det maleriet du valgte, Clarissa.» Du setter fra deg den stappfulle stresskofferten du bærer i den ene hånden og de to vinglassene du balanserer i den andre.

Jeg ler. «Har du et lik i den kofferten, eller?»

Blikket ditt flakker over låsen på kofferten, som om du vil forsikre deg om at den er forsvarlig lukket, og det slår meg at du har hemmeligheter du vil beskytte. Men så ler du også. «Bare bøker og papirer.» Du strekker ut en arm. «Kom fram fra hulen din. La meg følge deg hjem. Det er for mørkt til at du bør være ute alene.»

Jeg tar deg i hånden, lar deg hjelpe meg opp på beina. Du slipper ikke hånden min. Forsiktig trekker jeg den til meg. «Jeg klarer meg. Har du ikke en middag som venter, professor?»

«Jeg er ikke professor.» Det rykker til i øyelokket ditt. Det dirrer flere ganger etter hverandre, fort, som om et lite insekt gjemmer seg bak det. «Henry fikk professoratet det året jeg søkte. Jeg hadde ikke kjangs mot en prisvinnende poet. Dessuten var han avdelingssjef, og det skadet neppe, det heller.»

Henry hadde så absolutt gjort seg fortjent til professoratet, men det sier jeg naturligvis ikke. Alt jeg sier er: «Jeg er lei for det.» Etter noen få, pinlige sekunders taushet sier jeg: «Jeg er nødt til å komme meg hjem.» Du ser så sønderknust ut at jeg føler for å trøste deg. «Det er en veldig interessant bok, Rafe.» Jeg prøver å mildne min snarlige avskjed. «Du burde være stolt.»

Du finner fram vinen og tilbyr meg et glass. «En skål, Clarissa. Før du går.»

«For den vakre boken din.» Jeg klinker hvitvinsglasset mitt mot rødvinsglasset ditt og tar en slurk. Det koster meg så lite, men du ser så glad ut at jeg blir både rørt og trist. Akkurat dette øyeblikket skal jeg spille om igjen mange ganger i månedene som kommer, uansett hvor inderlig jeg skulle ønske at jeg kunne stenge det ute.

«Drikk opp.» Du tømmer glasset ditt som for å demonstrere.

Jeg gjør det samme, selv om det smaker som salt medisin. Jeg vil ikke legge en demper på den allerede stusslige feiringen din.

«La meg følge deg, Clarissa. Heller det enn en idiotisk middag med en masse overlegne folk.»

Like etter er vi ute i den kjølige høstluften. Vinen har gjort meg lettere ør, men ikke verre enn at jeg veier ordene mine før jeg sier det neste jeg sier: «Tenker du noen gang på den første kona til Blåskjegg? Hun er ikke nevnt spesielt, men hun må jo være en av de døde kvinnene som henger i det forbudte rommet.»

Du smiler overbærende, som om jeg er en av studentene dine. Du er kledd som en amerikansk collegeprofessor – ikke den stilen du vanligvis kjører. Tweedblazer, brune kordfløyelsbukser, skjorte med tynne blå og hvite striper, marineblå vest. «Forklar.» Du sier det i en bydende tone som du helt sikkert bruker på seminarene i engelsk litteratur.

«Jo, altså, hvis det fantes et hemmelig rom til å begynne med, og han ga den aller første fru Blåskjegg ordre om ikke å gå inn i det, så ville det ikke vært noen myrdede koner der inne fra før av. Det ville ikke vært noen elv av blod der hun kunne miste nøkkelen, og dermed ingen avslørende blodflekker på nøkkelen. Så hvilken grunn mente han at han hadde for å drepe den første kona si? Det har alltid forvirret meg.»

«Kanskje han ikke oppfant rommet før kone nummer to. Kanskje den første kona gjorde noe enda mer utilgivelig enn å gå inn i rommet. Den verste formen for ulydighet: Kanskje hun var utro, som den første kona i Arabiske netter, og at det var derfor han drepte henne. Deretter måtte han sette alle de andre på prøve, for å finne ut om de var verdige. Og det var ingen av dem.» Alt dette sier du i en lett tone, spøkefullt.

Jeg burde ha innsett allerede da at du aldri spøker. Du er aldri avslappet. Hvis jeg ikke hadde tatt imot det tredje vinglasset, kunne jeg kanskje ha forstått det og avverget alt som kom etterpå.

«Det høres ut som om du mener at hun fortjente det.»

«Selvfølgelig ikke.» Du snakker altfor fort, altfor inntrengende, et tegn på at du lyver. «Selvfølgelig mener jeg ikke det.»

«Men du brukte ordet ulydighet.» Sjangler jeg litt, eller er det bare noe jeg innbiller meg? «Det er et forferdelig ord. Dessuten var det et urimelig krav. Man kan ikke nekte noen å gå inn i et rom i huset der de bor.»

«Mannfolk trenger hemmelige steder, Clarissa.»

«Gjør de det?» Vi er kommet til Bath Abbey. Vestsiden av bygningen er opplyst, men jeg klarer liksom ikke å fokusere på yndlingsskulpturene mine, de falne englene som henger opp ned på jakobsstigen. Svimmelheten jeg begynner å føle, må være omtrent som deres, i en verden som er snudd på hodet.

Du griper fatt i armen min. «Clarissa?» Du vifter med en hånd foran øynene mine mens du smiler. «Du sovner vel ikke?»

Det hjelper meg til å huske hva jeg ville si, selv om jeg må konsentrere meg ekstra hardt for å forme setningene. «Det må ha vært noen aldeles grusomme hemmeligheter i det rommet. Det må ha vært et sted der han gjorde fantasiene sine om til virkelighet.»

Vi går forbi de romerske badene. Jeg innbiller meg at statuene av keisere og guvernører og militære ledere skuler olmt ned på meg der de står på sin høye terrasse og helst så at jeg druknet i det store grønne bassenget under dem. Munnen min smaker svovel, som spavannet i fontenen i pumperommet.

«Du leser ’Blåskjegg’ bedre enn noen kritiker, Clarissa. Det er du som burde vært professor. Du burde fullført doktorgraden.»

Jeg rister på hodet for å protestere. Selv etter at hodet mitt slutter å bevege seg, fortsetter verden å slingre fram og tilbake. Jeg snakker nesten aldri om doktorgradsstudiet jeg oppga. Jeg lurer vagt på hvordan det har seg at du vet om det, men så stopper jeg brått da jeg får øye på en ring i et butikkvindu. Den er av tvunnet platina, med funklende diamanter. Det er den ringen jeg drømte om at Henry ville overraske meg med en dag, men det gjorde han aldri. Flakkende lyspunkter blinker inni edelsteinene, som strålende sol på blått hav. Rundt vinduene er det dandert lysslynger med hvite og gullfargede pærer, og de blender meg.

Du trekker meg bort fra vinduet, og jeg blunker som om du nettopp har vekket meg. Innen vi har passert de stengte butikkene i de georgianske bygningene med den dype gylne fargen, er jeg alt annet enn stø på beina. Armen din ligger rundt livet mitt, styrer meg i riktig retning.

Jeg kan egentlig ikke huske at vi har gått gjennom undergrunnen, men vi er allerede på vei opp den bratte bakken og jeg er andpusten. Du holder meg tett inntil deg, dytter og drar, halvveis bærer meg. Glimt fra diamantene og lyspærene kommer tilbake, ørsmå prikker foran øynene mine. Hvordan kan det ha seg at vi alt er framme ved døren til det gamle huset der jeg bor i øverste etasje?

Jeg svaier lett, som ei filledokke. Blodet fosser inn i hodet mitt. Du hjelper meg å finne nøklene, hjelper meg opp trappen til annen etasje, hjelper meg med de to låsene på min egen ytterdør. Jeg står der halvt i svime, og aner ikke hva jeg skal gjøre nå.

«Har du ikke tenkt å invitere meg inn på en kopp kaffe?»

Den er dømt til å lykkes, den manipulerende lille appellen til min høflighet. Jeg tenker på dumme Snehvit som åpnet døren for den onde heksa og nærmest rev det forgiftede eplet ut av hendene hennes. Jeg tenker på Jonathan Harker som frivillig trådte inn i Draculas hjem. Nok en gang tenker jeg på Blåskjegg og det blodige rommet hans. Bar han den nye bruden sin over terskelen og inn i borgen etter at hun hadde kastet seg i armene på ham? Så kom torturkammeret hun aldri hadde kunnet forestille seg.

Jeg prøver å smile, men det føles ikke som om ansiktet mitt beveger seg slik det burde. «Så klart. Det er klart du må komme inn på en kaffe og få varmen i deg mens jeg ringer etter en taxi. Det var veldig snilt av deg å følge meg hjem på den store kvelden din.» Jeg babler. Jeg babler, og jeg vet det.

Jeg står foran vasken og lar vannet renne ned i kjelen. «Beklager virkelig, altså.» Ordene mine lyder uskarpt, som om jeg snakker på et språk jeg knapt kjenner. «Jeg er så susete.»

Det er så slitsomt å stå oppreist. Jeg føler meg som en snurrebass. Eller er det rommet som roterer? Det kjennes som om kroppen min er lagd av væske. Jeg flyter ned mens beina mine bøyer seg så deilig og mykt, og snart sitter jeg på skiferflisene på kjøkkengulvet. Kjelen har jeg fremdeles mellom hendene, og vannet renner ut gjennom tuten. «Jeg er så tørst.» Vannet skvalper ned på kjolen min, og likevel kan jeg ikke begripe hvordan jeg skal få noe av det inn i munnen.

Du finner fram et glass og fyller det. Du kneler ved siden av meg og gir meg vann som om jeg er et barn som drikker av en tutkopp. Du tørker en dråpe av haka mi med pekefingeren, og etterpå løfter du fingeren til dine egne lepper. Hendene mine klamrer seg fortsatt til vannkjelen.

Du reiser deg igjen, setter fra deg glasset og skrur igjen kranen. «Det gjør meg vondt at du ikke stoler på meg.» Jeg kan kjenne pusten din i håret mens du snakker.

Du hjelper meg opp og støtter meg. Beina mine vil knapt lystre da du geleider meg mot soverommet. Du plasserer meg på sengekanten og setter deg på huk foran meg, lar meg lene meg inntil deg sånn at jeg ikke skal stupe forover. «Nå legger vi oss sammen. Jeg vet nøyaktig hva jeg skal gjøre med deg.»

«Henry …» prøver jeg å si. Det er så vanskelig å snakke, som om jeg har glemt hvordan man gjør det.

«Ikke tenk på ham.» Du høres sint ut. Du ser meg dypt inn i øynene, så dypt at jeg må lukke mine egne. «Det Munch-maleriet. Jeg vet at det var oss du tenkte på, du forestilte deg oss to, sammen. Vi tenkte nøyaktig det samme.»

Jeg er fullstendig fjern. Det føles som om jeg består av bølger. Jeg tumler bakover. Alt jeg vil, er å legge meg ned. Det fosser i hodet, som havet. Det banker i ørene, som trommeslag; mitt eget hjerte, høyere og høyere.

Hendene dine er rundt midjen min, på magen, på hoftene, på korsryggen, de farer over meg mens du løsner omslagskjolen min.

Jeg hadde aldri tenkt at noen andre enn Henry skulle røre denne kjolen. Jeg sydde den før bursdagsmiddagen vi hadde sammen for sju måneder siden. Selv om vi begge visste at det var over, ville han ikke at jeg skulle fylle trettiåtte alene. Vår siste natt sammen. En avskjedsmiddag, med avskjedssex. Denne kjolen var aldri ment for deg.

Jeg prøver å dytte deg vekk, men jeg kunne like gjerne vært et barn. Du haler og drar i kjolen til den er helt åpen og glir av skuldrene mine. Så vrenger rommet seg, og alt som hender etterpå, framstår som uvirkelig. Løsrevne bilder fra et mareritt jeg ikke ønsker å huske.

Hun var så oppslukt av notatene sine at hun for sammen da rettsbetjentens stemme skar gjennom høyttalerne. Pennen spratt ut av hånden hennes og fløy tvers gjennom den stille delen av rommet der hun satt. «Følgende personer bes komme fram til skranken, for rettssaken som skal finne sted i rettssal 12.» Navnet hennes var det første som ble ropt opp, og det ga henne et elektrisk støt. Hun dyttet notatboken ned i vesken som om den var inkriminerende bevismateriale som hun ikke ville bli observert med.

To minutter senere skyndte hun seg etter rettsbetjenten sammen med de andre. En tung dør åpnet seg på vidt gap, og de tok seg inn i dypet av bygningen, snodde seg opp den ene trekkfulle betongtrappen etter den andre, gjennom et rom med linoleumsgulv og grell belysning, og ut gjennom nok en dør. Hun blunket flere ganger da det gikk opp for henne at de befant seg i rettssalen. Navnet hennes ble ropt opp på ny, og hun tok plass på bakerste rad sammen med de andre.

Henry ville ha nektet å ta imot Bibelen, men Clarissa lot rettsbetjenten gi henne den uten å nøle. Hun avla eden og mente hvert ord selv om stemmen hennes lød utydelig.

Ved siden av henne satt en ferm, mørkhåret kvinne med et halskjede der navnet hennes var stavet med bokstaver i hvitt gull: Annie. Som gjennom et tåkeslør lot Clarissa blikket gli videre mot høyre, der fem tiltalte satt bare et par meter unna, omgitt av politivakter. Annie gransket mennene med utilslørt interesse, som om hun utfordret dem til å legge merke til det.

Dommeren henvendte seg til jurymedlemmene. «Denne rettssaken er berammet til sju uker.»

Sju uker. Hun hadde aldri drømt om at hun skulle være så heldig.

«Dersom det finnes tvingende grunner til at dere ikke kan sitte i denne juryen, vennligst gi skriftlig beskjed til rettsbetjenten før dere går. I morgen vil påtalemyndigheten gi sin innledende bemerkning.»

Hun famlet etter vesken, strøk en hånd over skjørtet sitt for å forsikre seg om at det ikke hadde glidd opp, og stolpret ut etter de andre. Da hun passerte tiltalebenken, slo det henne at dersom både hun og den nærmeste av de tiltalte hadde strakt ut en arm, kunne de nesten ha tatt på hverandre.

Hun vrengte av seg vantene da hun gikk om bord i toget, satte seg på det eneste ledige setet og tok fram mobilen. Kvalmen slo som en brottsjø gjennom henne. Fire tekstmeldinger. En var fra moren hennes. De andre var fra Rafe. Tre meldinger var faktisk ganske beskjedent til ham å være.

Hun smilte ikke slik hun vanligvis ville gjort da hun leste meldingen fra moren – Kaffe er ikke frokost. Ingenting kunne stålsette henne for tekstmeldingene fra ham, hvor harmløse de enn ville ha fortont seg for andre.

Håper du sover. Håper du drømmer om meg.

Kommer stadig rett til svareren din. Ringer senere.

Du trenger juice og frukt og vitaminrike ting. Jeg stikker innom deg.

Hun ønsket at hun hadde en venn hun kunne oppsøke, en hun kunne vise meldingene til; hun ønsket at hun hadde en venn som kunne fortelle henne hva hun skulle gjøre. Hun pleide å ha venner før Henry og fruktbarhetsbehandlingene tok over livet hennes; før hun lot en gift mann forlate kona si for hennes skyld; før andre kvinner sluttet å stole på henne; før hun syntes det ble for vanskelig å møte de misbilligende ansiktene deres og se sin egen forvirring over det hun hadde gjort, gjenspeile seg i dem.

Henrys venner og hennes venner passet ikke sammen, men hun burde uansett ha funnet en måte å følge regel nummer én på, den som sier at du aldri skal la et kjærlighetsforhold komme i veien for vennene dine. Nå var Henry borte, og Clarissa var altfor flau til å prøve å få vennene sine tilbake. Hun var ikke engang sikker på at hun fortjente dem, eller at de noensinne ville tilgi henne.

Hun tenkte på sin eldste venninne, Rowena, som hun ikke hadde sett på to år. Mødrene deres hadde møttes på barselavdelingen, der de hadde sittet ved vinduet i øverste etasje og sett ut over havet med hver sin nyfødte baby i armene. Da jentene var små, hadde mødrene møttes regelmessig slik at de fikk leke med hverandre, og siden hadde de to gått på skolen sammen, i alle år. Men Rowena var blant de vennene hun hadde som ikke kom overens med Henry. Samtidig hadde hun og Rowena vokst fra hverandre opp gjennom årene; kanskje hadde Henry bare framskyndet bruddet mellom dem.

Hun prøvde å riste av seg selvmedlidenheten. Hun ble nødt til å gå hardere inn for å få nye venner. Og selv om hun ikke hadde en venn hun kunne oppsøke for øyeblikket, fantes det hjelpetelefoner; informasjonsbrosjyrene hadde kommet i posten på lørdag, allerede dagen etter at hun hadde snakket med dem.

Hun tekstet ham tilbake. Ikke kom. Vil ikke se deg. Veldig smittsomt.

Med det samme hun trykte på send-knappen, angret hun, og husket anbefalingen som ble gjentatt gang på gang i hver eneste brosjyre. Unngå å snakke med ham dersom det er mulig. Gå ikke inn i noen form for samtale. Hun visste at alle vennene hun hadde mistet, ville sagt det samme.

Hun ønsket at hun ikke hadde gitt ham mobilnummeret sitt. Det var det eneste som hadde fått ham til å gå sin vei morgenen etter boklanseringen. Ikke at hun spydde høylytt på badet. Ikke at hun slukte tre paracet rett for øynene hans fordi hun hadde en dundrende hodepine. Ikke engang den synlige skjelvingen hennes fikk ham til å forstå at hun var så dårlig at han burde gå. Telefonnummeret hadde vært siste utvei – hadde hun bare vært forutseende nok til å dikte opp et falskt nummer i stedet for å bruke sitt eget til å bli kvitt ham. Hun hadde vært så dårlig at hun ikke hadde tenkt klart.

Hun slo nummeret til Gary. Tvingende grunner, hadde dommeren sagt. Hva kunne det være? Svangerskap, kanskje? Eller amming. Hun hadde ingen tvingende grunner. En sjef som kom til å synes at det var litt plagsomt at hun var borte, var ingen tvingende grunn.

Clarissa prøvde å høres trist ut, som om hun hadde fått et sjokk. «Jeg trodde det bare ville være ni dager. To uker, toppen. Det var det som sto i papirene som ble sendt ut, men av en eller annen grunn ble jeg valgt ut til en sju uker lang rettssak. Jeg beklager virkelig.»

«Hadde du ikke anledning til å si at det ikke passer? Du er uunnværlig her på universitetet.»

Hun kunne ikke annet enn å le. «Nei, det er jeg ikke. Lærerne og veilederne er uunnværlige, og ikke engang de slipper. Ikke engang dommere gjør det. Sekretæren til en fakultetsleder kan neppe sies å inneha en viktig stilling – selv om jeg må si at jeg er rørt over at du anser meg som uunnværlig.»

«Men du svarte ikke på spørsmålet mitt.» Av og til kunne Gary snakke til henne i en utrolig sjefete tone. «Hadde du ingen mulighet for å komme unna?»

Hun følte ingen betenkeligheter ved å lyve. «Nei,» sa hun. Hun var hjemme; toget kjørte inn på stasjonen i Bath. Det prikket i huden, vanligvis et usvikelig tegn på at hun ble holdt øye med, men hun visste at Rafe ikke var i vognen. Hun kunne ikke se ham på plattformen heller. «Nei, jeg hadde ikke det.»