HIMMELHØY

Ole Kristian Ellingsen

HIMMELHØY

Roman

© Wigestrand Forlag, Stavanger

Elektronisk utgave 2019

Første versjon, 2019

Elektronisk tilrettelegging: Sæby Fotosats

ISBN 978-82-8140-250-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.wigestrand.no

Stavanger, november 1914.

1

Børsbygningen i Kirkegaten hadde ennå ikke åpnet. Køen utenfor strakte seg likevel helt bort til Provstebakken. Skulle man skaffe seg noen av aksjene som var avertert i Stavanger Aftenblad dagen før, gjaldt det å være tidlig på plass, og holde seg der, etter hvert som kursene begynte å stige utover dagen. For alle var sikre på at slik ville det gå også i dag. Det var bare tomsinger og ubemidlede som ville la denne sjansen gå fra seg. Hvem hadde ikke hørt om de voldsomme fortjenester man kunne oppnå dersom man var tidlig ute, og fikk kjøpt aksjen når den ble lagt ut? Det var ikke få unge herrer med sigarer og panamahatter som satt og skrøt av sine gevinster på skjenkestedene i «Subakanalen» og på kafeene som var grodd opp i gatene rundt Børsen siden krigen brøt ut. Sønn til fabrikkeier Middelthon hadde visstnok tjent over fem tusen kroner på tre dager. For ikke å snakke om telegrafbudet til skipsreder Bergesen. Han hadde visstnok bestilt seg både en Buick og en Oldsmobile for noe av fortjenesten. Det var ikke måte på ekstravaganse. Onde tunger mente riktignok at hans utrolige treffsikkerhet med kjøps- og salgstidspunkt skyldtes hans evne til å åpne og lukke telegrammer om skipsanløp, fraktrater og eventuelle minesenkninger før de nådde sin mottager. Mange mente at han burde politianmeldes for å ha skaffet seg informasjon ulovlig. Selv bare lo han av det hele, tente en ny sigar, gjerne med en femkroneseddel for å irritere de misunnelige, og tiltrekke seg de lykkesøkende, unge kvinnene som alltid svermet rundt de nye formuene, som måkene over en brislingnot.

I dag gikk det til og med rykter om at store investorer fra Kristiania hadde kommet, med koffertene fulle av penger, for å få sin del av aksjene i de to skipene som skulle legges ut når børsen åpnet. AS DS «Havtor», og AS DS «Sleipner». Begge var forholdsvis nye, raske dampskip som kunne krysse Atlanteren på under en uke. Det sikret høye rater, samtidig som de kunne seile fra de fryktede, tyske undervannsbåtene som lurte i havet vest av Irland.

Investeringen i de to selskapene var dermed så sikker som det var mulig å få det i disse tider, tenkte grosserer Olaf Eilertsen atter en gang der han sto og trippet, mens han ventet på at børskommissær Halvorsen skulle åpne de tunge, messingbeslåtte dørene og slippe løs hysteriet som kanskje ville bryte ut i dag også. Olaf hadde hørt at det krevdes både spisse albuer og raske føtter om man ville nå først opp til meglerbordene i noteringssalen. Men akkurat nå var han mer opptatt av å holde grådige hender unna lommene. Som vanlig før børsåpningen svermet en skokk fingernemme fattigunger fra «Varmen» og «Jammerdalen» langs køen. Var du ikke våken, kunne både portemoné og lommeur være på vei innover Pedersgaten før du visste ordet av det. Men så rart var det kanskje ikke, så lenge prisen på et enkelt rugbrød hadde doblet seg, til hele femogtyve øre, uten at timebetalingen til arbeiderne som fremdeles hadde arbeid, på noen måte hadde holdt følge. Køen foran fattigvesenets matutdeling var snart like lang som den utenfor Børsen, hadde han lest i avisen, samme dag som han kom over aksjetegningsinnbydelsen som han nå var i ferd med å takke ja til.

Hvor mye Olaf ville våge å investere, hadde han ikke helt klart å bestemme seg for. Han måtte vel begynne litt forsiktig, siden det var første gang han bega seg ut på dette. Mange ville mene at det var på tide, selv for han som var kasserer i Havnemisjonen. «Ærlig tjent rikdom er Herrens velsignelse,» lovet både tilreisende emissærer og foreningens eldste. «Men glem ikke å dele med dem som ikke har,» minnet de deretter om, før de sendte rundt kollektbøssen.

Olaf kikket seg rundt. Han så flere han kjente, men selv hadde han intet ønske om å bli gjenkjent. Fremdeles følte han en viss uro for om kjøp og salg av aksjer lå innenfor det emissærene ville anse som «ærlig tjente penger». Dessuten kjente han et stikk i samvittigheten over at han ikke fortalt sin kone, Kirsten, om børsbesøket. Hun hadde langt fra den samme interesse for aksjer som de utålmodige herrene som presset på bak ham. Hun mente tvert om at slik grådighet var en djevelsk fristelse som kunne lede lukt ned i avgrunnen, både her i det jordiske og i det hinsidige. Hadde hun ikke sett den grådighet, drikk og lettlivethet som fulgte de nye formuene? Han ville da ikke at de skulle forbindes med slikt, hadde hun svart, når Olaf fortalte om de store formuene som ble skapt, og forsiktig hadde foreslått at også de burde forsøke, i hvert fall med en liten slump som de ikke trengte til annet formål.

Hun hadde likevel ristet på hodet. Hadde de ikke mer enn nok med eggforretningen? Selv om krigen hadde stoppet eksporten til Belgien og England, sendte de fremdeles dusinvis av kasser til hele landet, helt opp til Finnmarken. Dessuten hadde jo prisene på egg og andre av Olafs salgsvarer steget kraftig etter krigsutbruddet, ja, så meget at regjeringen måtte innføre maksimalpriser. Og hadde de ikke alt de trengte? Både hus, hest, piano, bokskap, tjenestefolk, og ikke minst pene klær til den stadig økende ungeflokken. De var allerede blitt en familie på syv der ute på den vakre eiendommen på Egenes som hun og Olaf hadde flyttet til for noen år siden.

Sommerlide hadde de kalt den, etter seilskipet som Olafs far i sin tid hadde vært fører for, og som Olafs bror, Thorvald, senere hadde ført helt til det forliste i Karibien for seks år siden. Kirstens yngre bror, Olaus, som nå arbeidet hos Olaf, hadde vært mannskap på turen. Under hageselskapene på Sommerlide underholdt Olaus gjerne sine små nevøer og nieser med den tropiske orkanen som brakk stormasten som om den skulle være en spaserstokk under et vognhjul. Hadde ikke skipet vært lastet med tømmer, ville det gått til bunns lenge før de nådde Barbados.

«En kø, to og to! Ellers slippes ingen inn!»

Børskommissær Henrik Halvorsen hadde presset brystkassen ut gjennom den mektige døren, og kommanderte køen utenfor til å innordne seg etter hans ønske. Egentlig var han vel mer som en kontorist enn kommissær å regne. Men så lenge han alltid gikk med hvit skjorte og tversoversløyfe og hadde stivet mustasje og oljekjemmet midtskill, lot de fleste ham slippe unna med den selverklærte tittelen. Henrik Halvorsen var dessuten kasserer for Stavanger Turnforening, og holdt fremdeles rekorden i flaggstangklatring under de årlige 17. mai-festlighetene ved Bredevannet. Bare åtte sekunder hadde han brukt til topps, og fikk dermed være den første til å forsyne seg av premiene som hang på snoren mellom flaggstengene der oppe. Dessuten innga han en viss respekt på grunn en fortid som senterhalf på SIFs fotballag. Sakte, men sikkert ble herrene i køen dermed enige med de nærmeste om sin rang i rekken, og stilte seg side ved side. Halvorsen åpnet dermed døren, trådte et skritt tilbake, og slapp den grådige horden over terskelen.

Det var nå den viktigste kampen begynte. Grosserer Olaf Eilertsen fikk en albue i magen allerede i døråpningen, men klarte å ta igjen skyldneren i innersvingen opp trappene til noteringssalen. Det var her det endelige slaget sto, hadde han hørt. Jo flere trinn i spranget du klarte uten å la deg sinke ved å holde i rekkverket, desto hurtigere nådde du meglerbordene der oppe. I dag sto det sikkert politikonstabler utplassert i salen, for å unngå håndgemeng når småsparere og aksjejobbere flokket seg om de stakkars meglerne som skulle holde orden på kursene og kjøp og salg.

«Rolig, rolig, mine herrer. Og vennligst hold kreditterklæringen klar.»

Børskommissær Halvorsen hadde også tatt trappen i bare syv sprang og forsøkte å hindre at det korket seg i døren inn til noteringssalen. Olaf var allerede innenfor. Han sto som nummer syv ved bordet som var merket AS DS «Havtor». Det sto lengst unna døren, og køen foran var dermed kortere.

«Femti,» hørte han førstemann i køen bestille. Kjøpskursen var hundre kroner, og Olaf kalkulerte dermed raskt at mannen allerede hadde forsynt seg av en betydelig del av aksjene som skulle legges ut til pari kurs, for å kjøpe DS «Havtor» fra et svensk rederi og utstyre det for Atlanterhavsfart.

«Tyve,» sa nestemann, og viftet med kreditterklæringen foran megleren som nikket, noterte og ga mannen en kvittering på ervervet. Noe aksjebrev ville det ikke bli tid til å utstede. Trolig hadde mannen solgt sine aksjer videre allerede om få timer.

«Åtti,» bestilte nestemann. Olaf kjente at han begynte å svette. Ville det være aksjer igjen når det ble hans tur? Når han først hadde stått her så lenge, ville det jo være forsmedelig om denne åpenbare fortjenestemuligheten ble snappet rett foran nesen hans. Tenk hva det kunne åpne for? Ble fortjenesten slik som alle rundt ham i køen forventet, ville det åpne for helt nye forretningsmuligheter. Olaf kjente at tanken tente noe inne i ham, og ga ham besluttsomheten han trengte før han nådde noteringsbordet. Selv kalte han det flammen. Kirsten kalte det stormsinnet. Det var uansett det som hadde næret de fleste store beslutninger i samlivet deres. De fleste til det gode. Som kjøpet av eiendommen på Skagen hvor han drev sin forretning, og investeringene i moderne eggpreserveringsfasiliteter. Disse hadde gjort eksportforretningen hans til den klart ledende i bransjen. Og etter at krigen brøt ut, var fortjenesten på egghandelen så høy at banken hadde gitt ham en kreditterklæring på femogtyve tusen kroner. Det var denne erklæringen som nå brant i innerlommen, og som han snart skulle legge frem for megleren, som sikkerhet for at han kunne gjøre opp for aksjene han tegnet seg for.

«Neste. Hvor mange?»

Det var endelig blitt Olafs tur. Han kikket hurtig over skulderen før han tok steget frem til bordet. Køen bak ham gikk helt ut i korridoren. Med en slik interesse, kan da ikke dette gå slik Kirsten alltid advarer mot, tenkte han. Tvert imot, det vil være både til hennes og ungenes beste. Overbevist av omstendighetene han så rundt seg, brettet han så ut erklæringen, la den på bordet foran megleren og sa med bestemt røst:

«To hundre.»

2

Et par foldede hender la seg over femte kapittel av Matteusevangeliet i en velbrukt arvebibel. To øyne lukket seg andektig, og en munn begynte å snakke, lavt, så bare Han der oppe kunne høre.

«Kjære Jesus, takk for alt du har velsignet oss med. Mat, klær, hus, helse – og fred. Og så ber jeg deg så inderlig også i kveld om at du holder din vernende hånd over mine kjære barn, Edel, Ingrid, Otto, Olga og Karsten. La dem alltid ha deg i sitt hjerte, og få leve sitt liv tett inntil deg.»

Fru grosserer Kirsten Eilertsen svelget og tok en liten pause før hun fortsatte aftenbønnen sin, som om hun ikke riktig visste hvilken vei den skulle ta. Så var det som om hun tok sats, knep hendene og øynene enda hardere sammen og fortsatte:

«Og så, kjære Jesus, må jeg atter en gang få be deg om å se i nåde til min kjære ektemann, Olaf. La ham, kjære Jesus, fortsatt få følge ditt lys, slik at han ikke lar seg forlede av den ugudelige grådighet og higen etter jordisk gods som den ulykksalige krigen har bragt med seg til vår by.»

Kirsten Eilertsen hørte vegguret i bestestuen ved siden av begynne å slå, og lot pendelen få levere sine slag før hun fortsatte, som om hun var redd for at lyden skulle overdøve bønnen hennes. Eller kanskje var det like mye et sukk for at ektemannen hun allerede hadde fått fem barn sammen med, ennå ikke var kommet hjem?

Ti. Hun kjente seg urolig. Det var ikke ofte han kom så sent. Det kunne være måneder mellom hver gang, men ofte var det da et varsel om at hans vekslende sinn var i ferd med å ta styringen over ham, slik det iblant hadde gjort siden hun traff ham for ti år siden, da hun ble ansatt som kontorist i hans grossererforretning. Den gang var hun ansatt nummer fire. Nå var de fjorten som arbeidet i eiendommen hans på Skagen, deriblant hennes yngre bror, Olaus. Han var blitt en slags stedfortreder for Olaf etter at han kom tilbake fra sjøen. Det var Olaus som holdt den daglige driften i gang mens Olaf var opptatt med annet, ofte så mye annet.

Hva var det som hadde forsinket ham denne gangen? En luftig forretningsidé? Et impulsivt innfall? En ny reise? Kirsten visste ikke helt hva som var best. Eller minst farlig. Uansett hadde det sin pris, enten i penger eller anstrengelser, både for henne, de ansatte i forretningen og alle omkring henne i husstanden.

Hun våget ikke si det til noen. Knapt nok til Vårherre. Men iblant følte hun seg tryggest når Olaf hadde sine tunge stunder, og tilbragte dagene hjemme på divanen, eller i sengen, i ukevis, et par ganger i månedsvis. Da hadde hun i hvert fall en rolle som trøster, og kunne være rolig for at ingen overraskelser skulle dukke opp og forstyrre alle de vanlige oppgavene i hverdagen hennes. Det var sannelig ingen liten jobb å holde det store huset og eiendommen her ute på Egenes i orden, selv om hun hadde både tjenestepike og dreng.

«Mamma, jeg får ikke sove. Otto hoster sånn.»

Det var Ingrid, hennes eldste datter, syv år gammel, som sto i døren til dagligstuen. Hun myste mot talglyset som blafret over den oppslåtte bibelen. Selv om de hadde elektrisk lys i huset, klarte ikke Kirsten å venne seg av med å tenne talglys om kvelden. Dessuten var jo både strøm og glødelamper kostbart. Man måtte spare der man kunne i disse krigstider, selv om Olaf snakket aldri så meget om de store inntektene som krigen førte med seg for nøytrale nasjoner, såfremt man visste å sno seg klokt mellom de stridende makter. Kirsten likte ikke det ordet. Det var bare tollere og syndere som snodde seg.

«Huff, da. Det er lenge siden Otto har vært så forkjølet. Du får legge deg inn til mamma, så bærer pappa deg tilbake når han kommer.»

Ingrid så seg rundt.

«Er ikke pappa kommet hjem?» Hun rynket pannen, som om hun var engstelig for ham.

«Han kommer nok snart. Det er sikkert noe viktig han må ordne, lille venn. Du vet hvor travelt han har det iblant. Det er jo så mange som vil handle hos ham for tiden, og det er jo bra for oss alle. Bare gå og legg deg du, vennen min. Kom, så skal du få et godnattkyss. Og du får sikkert et av pappa også når han kommer.»

Ingrid trippet bort til moren, og fikk et kyss på begge kinn før hun noe motvillig gikk opp trappen til soverommene i etasjen over. Tvillingsøsteren, Edel, hadde tydeligvis ikke latt seg vekke siden hun ikke var blitt med Ingrid ned. Hun hadde heller ikke den samme uroen for faren som Ingrid. Det var som om hun hadde en slags ekstra sans, som straks været at farens sinn var i endring. Hun hadde aldri sagt noe, eller spurt, men Kirsten merket at datteren ble ekstra omtenksom og kjærlig overfor faren når hun følte at stormsinnet hans nærmet seg. Det var som om hun på sin barnlige måte forsøkte å avlede ham, og få sinnet hans inn i roligere farvann.

Da Kirsten hørte at døren til soveværelset der oppe lukket seg forsiktig, foldet hun igjen hendene og knep øynene sammen. Hun trakk pusten og slapp ut et sukk før hun fortsatte bønnen, enda stillere. De fem der oppe skulle i hvert fall ikke vekkes av hennes aftenbønn.

«Og kjære Jesus, gi meg styrke til å stå ved min kjære Olafs side, og klokskap til å gi ham de riktige råd, så vi holder grådighet, misunnelse og sløseri borte fra hjemmet du har gitt oss, så vi alle, når den tid kommer, kan ledes frem til den evige frelse i himmelen sammen med deg. Det ber jeg deg inderlig om, min kjære frelser, Jesus Kristus. Amen.»

Kirsten skvatt til da det siste ordet ble overdøvet av ytterdøren som ble åpnet, og slått igjen, uten tanke for at det lå fem små barn og en tjenestepike og sov i etasjen over.

Lettet reiste hun seg likevel fra skatollet og gikk ut i hallen for å ta imot sin ektemann som endelig var kommet hjem. Men hun stoppet i døråpningen. Han var ikke alene. Sammen med ham sto to små unger som tittet sjenert ned i gulvet, barbeinte, klissvåte og skitne.

3

Det måtte da være Herrens egen styrelse. Hvordan skulle Olaf ellers forklare at han samme dag som han tjente nesten fem hundre kroner på aksjehandel, ble ledet til å dele av sin overflod med to av Herrens aller minste og svakeste? Hadde ikke Herren gitt ham krefter til å arbeide så lenge, ville han jo aldri møtt dem. Selv om det var mørkt på Torvet, og bare stalterne var der for å rydde opp etter dagens handel, gikk de to ungene klissvåte og barbeinte omkring, fra bøtte til bøtte, på jakt etter torvhandlernes avkapp og etterlatenskaper. Han måtte da være deres utsendte engel?

De to stakkarene var først blitt redde, trodde at Olaf ville jage dem. Først da han rakte frem et par tiøringer, kom de forsiktig. Olaf kjente seg ennå vemodig over det de fortalte ham. De hadde mistet faren på sjøen sist vinter. «Nå prøver mamma å finne en ny pappa til oss,» forklarte de da Olaf spurte hvorfor de var alene ute, så sent. Olaf hadde nikket. Han fryktet nok hva den jakten gikk ut på, i hvert fall så lenge de to ungene hennes gikk uten sko, selv nå i november, og måtte lete etter mat i sydrespannene på Torvet, mat som egentlig var beregnet for svin.

«Hvor bor dere?» hadde han spurt. De hadde ikke svart stort på det, bare pekt østover. Uten å spørre mer antok han at de måtte høre til i de usle fattigstrøkene innover mot Badedammen og Lervigen. Han våget seg sjelden innover der. Og hadde han noe fore, valgte han å holde seg oppe i Pedersgaten, for å slippe å bli antastet av simple tøser og arbeidsløse fylliker. Det var blitt flere og flere av disse, etter at seilskutenes dager syntes talte, og det var blitt vanskelig med arbeid. Dessuten var mange blitt redde for å hyre seg på skip i langfart. Man kunne aldri vite om man gikk på en mine, eller ble truffet av en torpedo. Flere skip var allerede gått ned, med hele besetningen. Nå satt tidligere jungmenn og matroser og drakk øl og brennevin på lyse dagen, eller drev gatelangs på jakt etter hyre i innenriksfart, eller noen timers lossejobb på kaien. Noen fikk også jobb i hermetikken, i hvert fall dem som klarte å holde seg unna flasken. Men det var ikke så mange, syntes det som, om en våget seg ned mot Sandvigen eller innover mot Strømstenen og Lervigen.

De stadig økende matvareprisene gjorde ikke tingene bedre for dem som hadde lite fra før. Bare de færreste hadde visst råd til middag på bordet, hadde han hørt av en emissær i Havnemisjonen, før han fikk Olaf til å legge en hel tier i kollektbøssen som var på vei rundt. Det var flere i forsamlingen som gispet da, både av emissærens beretning og Olafs gavmildhet.

De to små gjestene hadde tydeligvis heller ikke fått middag på en stund. De hadde spist en stabel av Kirstens lefser, og drukket en hel mugge rabarbrasaft. Deretter hadde Kirsten redd opp til dem på gjestekammerset ved siden av spisestuen. De hadde gispet da Kirsten tente den elektriske krystallkronen for å vise dem vei. Men hun hadde først trukket Olaf litt til side, og lurt på hvor klokt det var å legge dem der, så mye sølvtøy som de hadde liggende i skjenken. Kanskje det var bedre å legge de to i rommet bak stallen, der tilreisende kusker overnattet iblant?

Olaf hadde ledd og beroliget henne da. De var jo knapt syv år, og visste sikkert ikke engang hva en sølvskje var, i hvert fall hadde den ingen verdi for dem, så lenge den ikke kunne spises. Kirsten hadde smilt litt beskjemmet, og sagt seg enig. Og i dag tidlig hadde hun gitt dem rene klær og latt dem spise frokost sammen med resten av familien. Det hadde vært stille rundt bordet etter at de hadde sunget bordbønnen. De to fremmede hadde sett usikkert på hverandre, men foldet hendene og forsøkt å følge med. Det var tydelig at de også trengte et gudsord med seg på veien. Olaf hadde hentet et nytestamente fra bokskapet og gitt det til den eldste av dem, jentungen. Det var riktignok Ingrids, men hun protesterte ikke. Hun visste nok hva faren gjorde, og at hun helt sikkert ville få et nytt om hun spurte. Og ikke bare et nytestamente. Gløden i pappas øyne da han ga det til jentungen, tydet på at hun kunne få det meste nå, bare hun kunne gi ham en god og from grunn for ønsket. Hva med en ny sykkel, som hun kunne bruke til søndagsskolen, eller til å besøke bestemoren i Rosenberggaten?

Det virket jo som om pappa hadde masse penger for tiden, sa hun forsiktig til tvillingsøster Edel da de var på vei til skolen. Han hadde i hvert fall gitt hver av de to ungene en hel femkroneseddel før han skysset dem hjemover.

«Kjøp dere skikkelige sko og varme klær til vinteren,» hadde han sagt. De hadde knapt trodd sine egne øyne da. Nølende og storøyde tok de imot, som om de fryktet å våkne fra en drøm. Men da de kjente seddelen i neven, og så at Olaf fremdeles sto der levende og smilte til dem, kastet de seg rundt ham, så langt opp som de nådde. Faren hadde nesten blitt dyttet over ende av takknemligheten. Så hadde han løftet dem opp på vognen og hyppet hesten. Det var nesten som om også den ble revet med av begeistringen, så stor fart som den la i vei med nedover alleen mot Egenesveien.