JAN GUILLOU

Veien til Jerusalem

Oversatt av
Henning Kolstad

PIRATFORLAGET

Originaltittel: Vägen till Jerusalem
© Jan Guillou, 1998

© Piratforlaget AS, 2007

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:
Piratforlaget AS
Postboks 2318 Solli
0201 Oslo

ISBN: 978-82-8143-319-9
ISBN 13: 978-82-8143-068-6 (trykk)

Oversetter: Henning Kolstad
Omslag: Kaj Wistbacka, illustrasjon
Ateljén Arne Öström, formgivning
Norsk omslag tilrettelagt av: Tellus Works Creative
Tilrettelagt for ebok av Prograph as
Produsert av: Tellus Works Reclamo

www.piratforlaget.no

«Veien til helvete er brolagt med gode forsetter.»

Jacula Pruden tum, 1651 nr. 170

1

I det herrens år 1150, da de ugudelige sarasenerne, jordens avskum og Antikrists fortropper, hadde påført våre egne mange nederlag i Det hellige land, senket Den Hellige Ånd seg over fru Sigrid og ga henne en åpenbaring som forandret livet hennes.

Kanskje man også kan si at denne åpenbaringen førte til en forkortelse av livet hennes. Sikkert er det at hun aldri ble den samme. Mindre sikkert er det som munken Thibaud skrev atskillig senere, nemlig at i det øyeblikk Den Hellige Ånd åpenbarte seg for Sigrid, ble det i virkeligheten skapt et nytt rike oppe i Norden, et rike som med tid og stunder skulle få navnet Sverige.

Det var ved tiburtmessen, den dagen folk regnet som første sommerdag, tiden da isen gikk på sjøene i Västgötaland. Så mange mennesker som i dag hadde aldri vært samlet i Skara, for det var ikke noen hvilken som helst messe som skulle finne sted nå. Den nye domkirken skulle endelig innvies.

Seremoniene hadde allerede pågått i over en time. Prosesjonen hadde gått sine tre omganger rundt kirken, noe som gikk uendelig langsomt, siden biskop Ödgrim var meget gammel og stavret seg frem som om det skulle vært hans siste vandring. Dessuten virket han litt forvirret, for han hadde lest den første bønnen inne i den signede kirken på vanlig språk i stedet for latin.

«Gud, du som usynlig bevarer alt, men som til menneskenes frelse gjør Din makt synlig, ta bolig og hersk i dette tempel, slik at alle som samles her til bønn får del i Din trøst og hjelp.»

Og Gud gjorde såvisst sin makt synlig, enten det nå var til menneskenes frelse eller av andre grunner. Det var et skuespill som ingen noensinne hadde sett maken til i hele Västgötaland, det var lynende farger i gulltråd, lyseblå og mørkerød silke, det var bedøvende dufter fra røkelseskarene som kannikene gikk rundt og svingte med, og det var en musikk så himmelsk at intet øre i Västgötaland kunne ha hørt noe slikt før. Og hvis en løftet blikket, var det som å kikke opp i himmelen selv om en befant seg under tak. Det var ufattelig at selv de burgundiske og engelske byggerne kunne lage så høye hvelvinger uten at alt raste sammen, om ikke annet fordi Gud burde blitt vred over forfengeligheten i å forsøke å bygge helt opp til Ham.

Fru Sigrid var praktisk anlagt. Det kom av at hun var hard, sa enkelte. Hun hadde aldeles ikke hatt lyst til å begi seg ut på den tunge veien til Skara, for våren hadde kommet tidlig, veiene hadde myknet til gjørme, og hun følte uro ved tanken på å sitte og humpe og skumpe og slenge hit og dit i en vogn nå i sin velsignede tilstand. Mer enn noe annet i jordelivet fryktet hun den forestående nedkomsten med sitt andre barn. Og hun visste utmerket godt at når en domkirke skulle signes, var det snakk om å stå på det harde steingulvet i flere timer og av og til knele i bønn, noe som var en plage i hennes tilstand. Hun var vel bevandret, sikkert bedre enn de fleste stormenn og stormannsdøtre omkring henne akkurat nå, når det gjaldt kirkelivets mange regler. Den kunnskapen hadde hun såvisst ikke tilegnet seg av tro eller av fri vilje. Men da hun var seksten år gammel hadde faren fått for seg, ikke uten god grunn, at hun hadde viet en mannlig frende fra Norge, av altfor lav byrd, en altfor stor interesse som kunne føre til slikt som bare hører hjemme innenfor ekteskapet, som faren så beskt hadde sammenfattet problemet. Han hadde sendt henne av sted til fem års opphold i et kloster i Norge, og hun ville vel aldri ha sluppet ut hvis det ikke hadde vært for at hun arvet en barnløs onkel i Östgötaland, slik at hun ble bedre skikket til å giftes bort enn til å forvares i kloster.

Hun visste med andre ord når man skulle stå og når man skulle falle på kne, når man skulle være med på å lire av seg de Paternoster og Ave Maria som en av biskopene der fremme leste opp i forbønn, og når man skulle be sin egen bønn. Hver gang hun skulle be sin egen bønn, ba hun for sitt liv.

Gud hadde skjenket henne en sønn for tre år siden. Det hadde tatt to døgn å føde ham; to ganger hadde solen gått opp og gått ned mens hun badet i svette, angst og smerte. Da visste hun at hun kom til å dø, og det visste til slutt alle de gode kvinnene som hjalp henne også. De hadde sendt bud på presten nede i Forshem, og han hadde gitt henne syndsforlatelse og den siste olje.

Aldri mer, hadde hun håpet. Aldri den smerten, aldri den dødsangsten, ba hun nå. Det var en egoistisk måte å tenke på, det visste hun svært godt. Det var jo vanlig at kvinner døde i barselseng, og menneskene skal fødes i smerte. Men hun hadde begått den feil å be til Den hellige jomfru om at nettopp hun måtte bli forskånet, og hun hadde prøvd å oppfylle sine ekteskapelige plikter på en slik måte at det ikke skulle føre til en ny barselseng. Deres sønn Eskil levde jo, og han var et velskapt og friskt lite guttebarn med alle de evner barn skal ha.

Den hellige jomfru hadde naturligvis straffet henne. Menneskenes plikt var å fylle Jorden, så hvordan kunne man da vente å bli bønnhørt hvis man ba nettopp for å slippe å få del i det ansvaret selv? Så nå ventet nye plager, det var sikkert. Men like fullt ba hun atter gang på gang om å få slippe lett fra det.

For i det minste å lindre den atskillig mindre og usle plagen med å stå i kirken i flere timer – stå oppreist, falle på kne, reise seg igjen, for så å falle på kne igjen med det samme – hadde hun latt døpe trellkvinnen sin, Sot, slik at hun kunne ta henne med seg inn i Guds hus, ha henne inntil seg og støtte seg på henne når hun skulle opp og ned. Sots store, svarte øyne var oppsperret som skrekkslagne hesteøyne av alt hun nå fikk se, og hvis hun ikke var ordentlig kristen fra før, så burde hun bli det nå.

Tre mannslengder foran Sigrid sto kong Sverker og dronning Ulvhilde. Begge to var tynget av alderen, og de fikk stadig større vanskeligheter med å reise seg og falle på kne uten altfor mye pesing eller upassende lyder fra akterspeilet. Det var imidlertid for deres skyld, ikke for Guds skyld, at Sigrid befant seg i domkirken. Kong Sverker hadde ikke særlig høye tanker verken om hennes norske eller vestgötiske slekt, eller om den norske og folkungske familien til mannen hennes. Og nå i sin høye alder var kongen blitt både mistenksom og urolig når det gjaldt hans liv etter jordelivet. Å utebli fra kongens gudsvederkvegende kirkesigning kunne ført til misforståelser. Hvis en mann eller en kvinne kom på kant med Gud, kunne saken kanskje gjøres opp med Ham selv. Å komme på kant med kongen var verre, mente Sigrid.

Men da messen var inne i den tredje timen, begynte det å gå rundt for Sigrid. Hun fikk stadig større vanskeligheter med å falle på kne og reise seg igjen i ett sett, og barnet i henne sparket og rørte seg mer og mer som om det ville protestere. Hun fikk en følelse av at det gulbleke, glansslipte kalksteinsgulvet gynget under henne, og hun syntes hun så at det begynte å sprekke, som om det skulle åpne seg og plutselig sluke henne. Da gjorde hun det uhørte. Hun gikk resolutt i susende silke og satte seg på en liten, tom sidebenk langt unna. Alle så det. Kongen også.

Akkurat da hun sank lettet ned på den korte steinbenken inntil kirkeveggen midt i sideskipet, toget munkene fra Lurö inn. Sigrid tørket seg i pannen og ansiktet med en liten lin og vinket oppmuntrende til sønnen sin der borte hos Sot.

Da begynte munkenes sang. Taust og med hodet senket som i bønn hadde de vandret frem langs hele midtgangen og stilt seg bortest ved alteret, der biskopene og medhjelperne deres nå trakk seg unna. Først hørtes det bare ut som en svak, uklar mumling, så kom plutselig høye guttestemmer. Ja, en del av Lurö-munkene hadde brun og ikke hvit kjortel, og var helt åpenbart smågutter. Stemmene deres steg som lyse fugler opp mot den høye himlingen, og når de ble løftet så høyt at de fylte hele det veldige volumet, kom mindre skarpe mannsrøster fra munkene selv. De sang det samme og ikke det samme. Sigrid hadde hørt sang i både to og tre stemmer, men dette var minst åtte stemmer. Det var som et mirakel, noe som ikke kunne skje, for allerede tre stemmer var svært vanskelig å få til.

Sigrid stirret utmattet og med oppsperrede øyne mot den kanten hvor mirakelet skjedde, og hun lyttet med hele sitt jeg, lyttet med hele kroppen slik at hun begynte å skjelve av spenningen, slik at det svartnet for øynene og hun ikke lenger så, men bare hørte, som om også øynene hennes måtte bruke kreftene for å høre. Det var som om hun forsvant, som om hun ble forvandlet til toner og til en del av den hellige musikken, skjønnere enn noen musikk noensinne i jordelivet.

En stund senere kom hun til sans og samling igjen ved at noen tok henne i hånden, og da hun kikket opp, oppdaget hun kong Sverker selv.

Han klappet henne vennlig på skulderen og takket ironisk for at han, som jo var gammel, så absolutt trengte en velgående kvinne til å gå foran og sette seg. Kunne en kvinne i lykkelige omstendigheter gjøre det, så kunne kongen også gjøre det, mente han. Men i omvendt rekkefølge ville det naturligvis ikke ha sett så bra ut.

Sigrid bekjempet besluttsomt en impulsiv trang til å fortelle at Den Hellige Ånd nettopp hadde talt til henne. Hun var redd en slik historie kunne gi inntrykk av at hun bare gjorde seg til, og konger fikk mer enn nok av slikt, helt til noen hugg hodet av dem. I stedet fortalte hun fort og hviskende hva hun nettopp var kommet frem til.

Det var jo bråk omkring arven hennes på Varnhem, som kongen sikkert visste allerede. Hennes slektning Kristina, som nettopp hadde giftet seg med den stormannsgale Erik Jedvardson, gjorde krav på halve boet. Men nå var det jo slik at munkene på Lurö trengte en natur med mindre strenge vintre. Mye av dyrkingen deres hadde vært forgjeves der borte, det visste alle, uten at hun mente å si noe galt om at kong Sverker så gavmildt skjenket dem Lurö. Men hvis hun, Sigrid, skjenket Varnhem til cistercienserne, kunne kongen velsigne gaven og erklære den lovlig. Da ville hele problemet være ute av verden. Alle ville tjene på en slik løsning.

Hun hadde snakket fort og lavt og litt stakkåndet, fortsatt med galopperende hjerte etter det hun hadde sett i den himmelske musikken da mørket gikk over i lys.

Kongen virket litt overrumplet til å begynne med, han var ikke vant til at menn i omgangskretsen snakket så direkte til ham, uten sirlige omskrivninger. Og slett ikke at kvinner gjorde det.

«Du er velsignet med mer enn bare det vordende barnet, min kjære Sigrid,» sa han til slutt og tok hånden hennes igjen. «I morgen, når vi har sovet ut i kongsgården etter dagens gjestebud, skal jeg sende bud på fader Henri og ordne det hele. I morgen, men ikke nå. Det sømmer seg nok ikke at vi sitter særlig lenge her og hvisker.»

I en håndvending hadde hun gitt bort arven sin, Varnhem. Ingen mann og ingen kvinne bryter sitt ord til kongen selv, på samme måte som kongen aldri får bryte sitt ord. Det hun hadde gjort kunne ikke gjøres ugjort.

Men det var praktisk også, innså hun da hun hadde summet seg litt. Den Hellige Ånd kunne altså være praktisk, og Herrens veier var ikke alltid uransakelige.

Varnhem og Arnäs lå to drøye dagsritt fra hverandre. Varnhem utenfor Skara ikke så langt fra bispegården ved berget Billingen. Arnäs lå oppe på østsiden av Vänern, der landet Sunnanskog sluttet og Tiveden begynte, like ved berget Kinnekulle. Gården Varnhem var nyere og i mye bedre stand, det var derfor hun ville tilbringe den kaldeste tiden der, særlig nå som den uhyggelige barselen nærmet seg. Magnus, mannen hennes, ville at de skulle bo på farsarven hans, Arnäs, men hun foretrakk Varnhem, og de kunne aldri bli enige. Av og til hadde de ikke kunnet snakke om saken så vennlig og tålmodig som mann og kone burde kunne gjøre.

Arnäs trengte å rustes opp og bygges om. Men gården lå i grensemarker uten eier langs skogen. Det var mye allmenning og kongsmark som man kunne forhandle seg til eller kjøpe. Mye kunne forbedres der, særlig hvis hun flyttet opp alle trellene og all buskapen sin fra Varnhem.

Det var ikke akkurat slik Den Hellige Ånd hadde uttrykt saken da Han åpenbarte seg for henne. Hun hadde sett et syn som ikke var noen selvfølge, en flokk praktfulle hester med skimrende farger som minnet om perlemor. Hestene hadde kommet byksende mot henne på en eng med mange blomster på. De hadde hvit, ren man og holdt halen hånlig løftet, og de beveget seg lekent og smidig som katter. De var behagelige i alle sine bevegelser, ikke ville, men heller ikke fri, i og med at det var hennes hester. Og et sted bak de lekne, viltre, usadlede hestene kom en mann ridende på en sølvgrå hest, også den med hvit man og høyt løftet hale, og hun kjente den unge mannen, men kjente ham likevel ikke. Han bar skjold, men ikke hjelm. Våpenskjoldet kjente hun ikke igjen fra noen av sine egne eller sin manns slektninger. Skjoldet hadde vært helt hvitt med et stort kors i blod, intet annet.

Den unge mannen hadde holdt an hesten helt inntil henne og snakket til henne, og hun hørte alle ordene, forsto dem, men forsto dem likevel ikke. Men hun visste at det han sa betydde at hun skulle gi Gud den gaven som akkurat nå betydde aller mest i landet der kong Sverker rådet, et godt sted til munkene på Lurö.

Etterpå hadde hun betraktet munkene nøye da de trasket ut etter den lange forestillingen sin. De virket ikke det minste bergtatt av det mirakelet de hadde avstedkommet, det var mer som om de hadde fullført et steinhuggerskift blant alle andre steinhuggerskift i Västgötaland, som om de tenkte mer på kveldsmaten enn på noe annet. De hadde småpratet litt, de hadde klødd seg på røde utslett som mange av dem hadde på den røft barberte issen. Skinnet hang i pløser i fjeset og på nakken hos mange av dem. De hadde det ikke for fett på Lurö, det kunne hvem som helst se, og vinteren hadde sikkert ikke vært nådig med dem. Så Guds vilje var ikke vanskelig å forstå. De som kunne synge mirakler måtte få et bedre sted å leve og arbeide på. Og Varnhem var et svært bra sted.

Hodet klarnet da hun kom ut i den kalde, friske luften på domkirketrappen, og hun forsto med en plutselig inspirasjon, nesten som om Den Hellige Ånd var blitt hos henne, hvordan hun skulle si alt til mannen sin, som kom mot henne gjennom trengselen med kappene deres over den ene armen. Hun betraktet ham med et forsiktig smil, helt trygg. Hun likte ham fordi han var en mild make og en omtenksom far, selv om han ikke var noen mann å føle respekt eller beundring for. Det var rart å tenke på at han faktisk var sønnesønn av sin egen rake motsetning, den kraftfulle jarlen Folke Digre. Magnus var spinkel, og uten de utenlandske klærne han nå gikk i ville han sett ut som en hvem som helst i mengden.

Da han kom bort til henne, bøyde han seg og ba henne holde sin egen kappe mens han svøpte sin egen himmelblå, mårpelsforede kappe rundt seg selv og festet den under halsen med den norske sølvspennen. Deretter hjalp han henne, strøk henne forsiktig over pannen med de myke hendene, som slett ikke var krigerhender. Han spurte hvordan hun hadde kunnet tåle en så lang Herrens lovsang i sin velsignede tilstand. Hun svarte at det slett ikke hadde vært noen vanskelighet, dels fordi hun hadde tatt Sot med seg som støttestav, og dels fordi Den Hellige Ånd hadde åpenbart seg for henne. Hun sa det på den måten hun pleide når hun ikke mente alvor. Han smilte av det, for han trodde det var en av de vanlige spøkene hennes. Deretter så han seg om etter hirdmannen som var på vei fra våpenhuset med sverdet hans.

Da han sveipet sverdet under kappen og begynte å feste skjedebeltet, sto begge albuene hans ut under kappen og gjorde ham bred og mektig på en måte hun mente at han ikke var.

Deretter bød han henne armen og spurte om hun ville gå litt rundt på torget foran dem og betrakte alt som foregikk, eller om hun ville hvile så fort som mulig.

Hun svarte raskt at hun gjerne ville strekke litt på beina uten å behøve å falle på kne hele tiden – han smilte blygt over den frekke spøken – og tilføyde at det ville være morsomt å se på alle disse musikantene og gjøglerne som kongen hadde innbudt. Midt på torget opptrådte frankiske akrobater og en mann som pustet ild, det ble spilt på fløyter og feler, og borte ved et av de store ølteltene hørtes dumpe trommer.

De trengte seg forsiktig ut i mengden hvor de fornemme kirkebesøkende nå blandet seg med de vanlige folkene og trellene. Etter en kort stund trakk hun pusten og sa alt på en gang uten omsvøp.

«Magnus, min kjære make, jeg håper du kan holde deg mandig rolig og verdig når du nå får høre hva jeg nettopp har gjort,» begynte hun. Hun trakk pusten igjen og fortsatte raskt før han rakk å svare. «Jeg har lovet kong Sverker å skjenke Varnhem til cisterciensermunkene på Lurö. Et løfte til en konge kan jeg ikke ta tilbake, det er ugjenkallelig. Vi skal treffe ham i morgen i kongsgården for å få det skrevet med segl.»

Magnus bråstoppet, akkurat som hun hadde ventet. Først så han henne granskende inn i ansiktet for å lete etter det smilet som hun viste når hun drev gjøn på sin helt egne måte. Men han skjønte snart at hun mente det alvorlig, og da kom vreden over ham med slik kraft at han nok ville ha slått henne for første gang hvis det ikke hadde vært for at de sto midt blant slekt og venner og alle de lavættede.

«Er du fra sans og samling, kvinne! Hadde det ikke vært for at du har arvet Varnhem, ville du fremdeles ha visnet hen i kloster. Det var jo på grunn av Varnhem vi ble gift.»

I siste øyeblikk hadde han behersket seg og snakket dempet, men mellom hardt sammenbitte tenner.

«Ja, det er helt sant, min kjære make,» svarte hun med dydig senket blikk. «Hadde jeg ikke arvet Varnhem, ville foreldrene dine ha valgt et annet parti. Og det er sant at jeg i så fall ville vært nonne nå, men det er også sant at Eskil og det nye livet jeg bærer under hjertet ikke ville vært til uten Varnhem.»

Han svarte ikke. Det så ut som om han tenkte for hett til å få orden på ordene. Akkurat da kom Sot bort til dem med sønnen Eskil, som øyeblikkelig løp til moren, tok henne i hånden og begynte å snakke høyt og fort om alt han hadde sett der inne i domkirken. Han hadde vært nødt til å holde seg stille og rolig lenge, men nå kom ordene slik vannet flommer når man åpner en demning om våren – umulig å hindre.

Magnus løftet sønnen sin i favnen og strøk ham kjærlig over håret samtidig som han betraktet sin ekteviede kone med noe annet enn kjærlighet. Men så slapp han plutselig gutten ned på bakken og kommanderte nesten uvennlig at Sot skulle ta Eskil med seg for å se på gjøglerne, så skulle de snart ses igjen. Forundret tok Sot gutten i hånden og leide ham av sted mens han sutret og strittet imot.

«Men som du også vet, min kjære make,» fortsatte hun raskt for å styre samtalen selv og ikke la ham seile av sted i vrede uten mål og mening, «så ønsket jeg meg Varnhem i morgengave, selv om det var jeg som hadde arvet det, og jeg fikk den morgengaven skrevet med segl, derfor fikk jeg ikke stort mer enn kappen jeg har rundt meg nå, og litt gull å smykke meg med.»

«Ja, det er også sant,» svarte Magnus grettent. «Men like fullt er jo Varnhem en tredjedel av vår felles formue, en tredjedel som du nå har tatt fra Eskil. Det jeg ikke skjønner er hvorfor du har gjort noe slikt, selv om du hadde rett til å gjøre det.»

«La oss gå sakte bortover mot gjøglerne i stedet for å stå stille her og se ut som om vi kan være sinte på hverandre, så skal jeg forklare alt,» sa hun og bød ham armen.

Magnus så seg beklemt rundt, skjønte at hun hadde rett, smilte anstrengt og tok armen hennes.

«Ja,» sa hun nølende etter en stund, «vi får begynne med det jordiske, det som fyller hodet ditt mest akkurat nå. Jeg tar selvfølgelig med meg hele buskapen og alle trellene opp til Arnäs. Varnhem har ganske riktig de beste bygningene, men nettopp derfor er Arnäs stedet vi kan bygge om helt fra grunnen av, særlig nå som vi får så mange flere hender å sette i arbeid. På den måten får vi et bedre sted å bo på, særlig om vintrene. Flere kyr betyr flere tønner saltet kjøtt og flere huder som vi nå kan sende med båt til Lödöse. Du vil jo så gjerne handle med Lödöse, og det kan en lett gjøre fra Arnäs både sommer og vinter, men det er vanskelig å gjøre det fra Varnhem.»

Han gikk taus og fremoverbøyd ved siden av henne, men hun så at han hadde roet seg og begynt å høre på henne med interesse, og da visste hun at det ikke behøvde bli noen strid med ord. Hun så alt klart for seg, som om hun hadde tenkt ut allting gjennom lang tid, selv om hele ideen ennå ikke var en time gammel.

Flere lærhuder og tønner med salt kjøtt til Lödöse betydde mer sølv, og mer sølv betydde mer oppdyrking. Mer oppdyrking betydde at flere treller kunne få vinne sin frihet gjennom å rydde ny mark, låne såkorn og betale dobbelt tilbake i rug som kunne sendes til Lödöse og veksles i mer sølv. Og da kunne det bli en råd med de festningsverkene som Magnus alltid hadde tenkt på, for Arnäs var vanskelig å forsvare, særlig om vinteren når det lå is på vannet. Gjennom å samle alle krefter på Arnäs i stedet for å dele kreftene på to steder kunne de snart bli rikere, og med all nybrutt mark kunne de dessuten eie større landområder, få en varmere og tryggere bolig og etterlate Eskil en større arv enn ellers.

Da de var kommet lengst frem i mengden – de trengte seg frem som den største selvfølge av verden, uten å gjøre noe nummer av det – sto Magnus lenge taus og tankefull. Sot kom pesende med lille Eskil i armene, hun løftet ham foran seg slik at folk skulle se på klærne hans at også hun hadde rett til å trenge seg forbi. Gutten hoppet ned på bakken og stilte seg foran moren, som mildt la hendene på skuldrene hans og rettet på luen med fjær i.

Gjøglerne foran dem var kledd i muntre drakter med sterke farger, og de hadde små bjeller rundt bein og håndledd, slik at alle bevegelsene deres blandet seg med bjellenes klang. Akkurat nå bygde de et høyt tårn som bare besto av mennesker, med en gutt alene øverst på toppen, en liten pjokk som ikke var stort mer enn et år eldre enn Eskil. Folk ropte høyt av fryd og forferdelse, og Eskil pekte ivrig og sa at han ville bli gjøgler, noe som fikk faren til å briste i latter, en overraskende hjertelig latter. Sigrid så forsiktig på ham og tenkte at med den latteren var faren over.

Han oppdaget at hun så på ham i smug, og smilte fremdeles da han bøyde seg frem og kysset henne på kinnet.

«Du er i sannhet en bemerkelsesverdig dame, Sigrid,» hvisket han uten sinne i stemmen. «Jeg har tenkt gjennom det du sa, og du har rett i alt. Hvis vi samler alt vi har på Arnäs, blir vi rikere. Hvordan kan en handelsmann få en bedre og mer trofast kone enn du?»

Hun svarte fort og med senket blikk at ingen kone kunne få en snillere og mer forståelsesfull make enn hun. Men så løftet hun blikket, så ham alvorlig i øynene og la til at dette med åpenbaringen hennes inne i kirken faktisk var sant, og at alle tankene hennes måtte ha kommet fra Den Hellige Ånd selv, også det som var klokt og gjaldt handel.

Magnus virket litt misbilligende, som om han ikke riktig trodde henne, nesten som om hun drev gjøn med det hellige. Han var atskillig mer troende enn henne, det visste de begge to. Hun var ikke på noen måte blitt myk av årene i kloster.

Da gjøglerne avsluttet opptredenen og gikk mot ølteltet for å få det gratis ølet og de velstekte kjøttstykkene de fortjente, tok Magnus sønnen sin på armen og gikk mot byporten med Sigrid ved sin side og Sot ti respektfulle skritt bak. På den andre siden av porten ventet vognen og hirdmennene deres. Underveis fortalte Sigrid om åpenbaringen hun hadde hatt. Hun fortalte klokt og med mange ord, for hun beskrev også hvordan en måtte forstå innholdet i det hellige budskapet.

Den første barselen hadde jo vært nær ved å koste henne livet; Guds hellige moder hadde reddet henne og Eskil først på dødens rand. Det var jo en kjent sak at en vanskelig barsel ofte ble etterfulgt av en ny vanskelig en, og nå var tiden snart inne igjen. Men gjennom å gi Varnhem i gave sikret hun seg mange forbønner, attpåtil av menn som kunne svært mange bønner. Hun og det nye barnet ville få leve.

Men viktigere var det naturligvis at de forente ættene deres kom til å bli mektigere nå som Arnäs ble bygget sterkt og rikt. Det eneste hun var usikker på var hvem han kunne være, den unge mannen på sølvgrå hest med hvit man og lang, djervt løftet hale. Ikke den hellige Josef, i alle fall. Han kunne ikke godt komme ridende på en fyrig hest og med skjold på armen.

Magnus ble opptatt av problemet. Han grublet en stund, så begynte han å forhøre seg om hestenes størrelse og hvordan de beveget seg. Til slutt innvendte han at det neppe fantes slike hester, og han lurte på hva hun mente med å si at det hadde vært et kors av blod på skjoldet. I så fall var det jo et rødt kors, men hvordan kunne hun vite at det var blod og ikke bare rød farge?

Hun svarte at hun bare visste det. Korset var rødt, men av blod. Skjoldet var helt hvitt. Klærne til den unge mannen hadde hun ikke sett så mye til, for skjoldet skjulte brystet, men han hadde i alle fall hatt hvite klær. Hvite, akkurat som cistercienserne, men noen munk var han absolutt ikke, i og med at han bar krigerskjold. Og antakelig hadde han ringbrynje under klærne.

Magnus spurte tankefullt om skjoldets form og størrelse, men da han fikk vite at det var hjerteformet og ikke større enn at det skjermet brystet, ristet han mistroisk på hodet og erklærte at han aldri hadde sett noe skjold av den typen. Skjold var enten store og runde, slik som skjoldene de for i leidang med før i tiden, eller så var de avlange og trekantede, slik at krigerne kunne bevege seg bedre når de stilte opp i fylking. Et så lite skjold som det hun hadde sett i åpenbaringen ville være til mer bry enn beskyttelse hvis det skulle brukes i strid.

Men som vanlig menneske kunne man jo ikke forstå alt det som åpenbarte seg. Og til kvelden skulle de be sammen i takknemlighet over at Guds mor hadde vist dem sin mildhet og klokhet.

Sigrid pustet ut og følte stor lettelse og fred. Nå var det verste over, nå gjensto det bare å lirke med den gamle kongen slik at han ikke tok fra henne gaven og skjenket den utelukkende i sitt eget navn. Nå på sine eldre dager hadde han begynt å bli mer og mer opptatt av hvor mange daglige bønner som ble bedt for ham, og han hadde allerede opprettet to klostre for å forsikre seg om den saken. Det visste alle, både vennene hans og fiendene.

Kong Sverker var i lei bakrus og dessuten rasende da Sigrid og Magnus kom inn i storsalen på kongsgården, der kongen nå skulle ta seg av en lang dags beslutninger om alt fra hvordan tyvene som ble pågrepet på markedet i går skulle henrettes – om de bare skulle henges, eller om de skulle pines først – til tvistemål om jord og arv som ikke hadde latt seg løse på det vanlige tinget.

Det var ikke bakrusen som gikk mest ut over humøret hans. Atskillig olmere ble han av dagens nyhet om den nest yngste og slyngelaktige sønnen, som på ynkelig vis hadde bedratt ham. Sønnen Johan hadde begitt seg ut på plyndringsferd til det danske Halland, men det var ikke så ille. Slikt kunne unge stormenn gjøre hvis de ville sette livet på spill i stedet for bare å spille med terninger. Men han hadde løyet om de to kvinnene han hadde røvet hjem til trelldom. I uklare vendinger hadde han sagt noe som ga inntrykk av at det var noen ganske alminnelige utenlandske kvinner han hadde røvet med seg. Men nå var det kommet et brev fra danekongen, og der sto det dessverre noe helt annet, noe ingen tvilte på nå. De to kvinnene hadde vært danekongens jarlekone i Halland og søsteren hennes. Det var altså en krenkelse og et skjendig overgrep, og enhver som ikke var kongssønn ville omgående blitt henrettet etter en slik forbrytelse. Han hadde selvsagt skjendet dem begge to, så det nyttet ikke å levere dem tilbake i samme stand som de ble røvet. Dette ville koste mye sølv hvordan man enn grep saken an, og i verste fall kunne man få en krig på halsen.

Kong Sverker og hans nærmeste menn hadde kranglet så høyt at alle i salen snart hadde hele sannheten klart for seg. Det eneste som var helt sikkert var at kvinnene måtte leveres tilbake. Men der sluttet enigheten. Noen mente at det viste svakhet å betale sølv, det kunne friste danske kong Sven Grate til å komme i hærtog, plyndre og gjøre erobringer.

Andre mente at selv mye sølv ville bli billigere enn hærtog og plyndringer, uansett hvem som vant den eventuelle krigen.

Etter en lang og ordrik krangel hadde kongen plutselig sukket trett og henvendt seg til fader Henri av Clairvaux, som satt langt fremme i salen og ventet på at Lurö-saken skulle komme opp. Han satt med hodet liksom senket i bønn, og med den hvite, spisse hetten trukket ned slik at ingen kunne se om han virkelig ba eller bare sov. Nå viste det seg at han nok hadde sovet. I alle fall hadde ikke fader Henri forstått den hissige diskusjonen, og da han svarte på kongens tiltale, hørtes det mer ut som latin enn som vanlig språk. Ingen skjønte hva han sa. Det var ingen annen gudsmann i nærheten, siden det stort sett var verdslige og lave saker som skulle behandles her. Kongen så seg rasende rundt i salen, rød i ansiktet, og brølte at han øyeblikkelig ville ha fatt i en jævel som kunne dette fisefine kirkespråket.

Sigrid så øyeblikkelig sitt snitt. Hun reiste seg, gikk frem i salen med senket hode og neide først for kong Sverker, deretter for fader Henri.

«Kjære konge, jeg står gjerne til tjeneste,» sa hun og ventet stående på beslutningen hans.

«Hvis det ikke finnes noen mann her, får det bli som det blir – hvis det ikke er noen mann her som kan det språket, mener jeg,» sukket kongen trett. «Hvordan har det seg forresten at du kan det, min kjære Sigrid?» tilføyde han i en mye mildere tone.

«Det eneste jeg lærte skikkelig under forvisningen i kloster var nok latin, skam å melde,» svarte Sigrid lavt og så sømmelig alvorlig ut; Magnus var den eneste i salen som ante det skjeve smilet hennes da hun sa det. Hun snakket jo ofte på den måten – hun sa én ting men mente noe annet.

Kongen hadde imidlertid ikke oppfattet noen gjøn med det som hellig var, og ba øyeblikkelig Sigrid sette seg inntil fader Henri, forklare situasjonen for ham og be om hans syn på saken. Hun adlød øyeblikkelig, og mens hun og fader Henri begynte å prate mumlende sammen på det språket som de tydeligvis var de eneste i salen som kunne, bredte det seg en pinlig berørt stemning. Alle mennene så granskende på hverandre, noen trakk på skuldrene, noen foldet hendene overdrevent og himlet med øynene. En kvinne i kongens råd blant mange gode menn, men slik var det. Og var det skjedd, så var det skjedd.

Etter en stund reiste Sigrid seg og erklærte med høy røst, slik at hun fikk stemmesurret i salen til å stilne, at fader Henri hadde overveid saken og kommet til at det klokeste ville være å tvinge lømmelen til å gifte seg med jarlekonas søster. Men jarlekona skulle sendes tilbake med gaver og fine klær, med faner og musikk. Kong Sverker og den forvorpne sønnen hans måtte imidlertid avstå fra medgift, og dermed var spørsmålet om sølv løst. Hva lømmelen selv mente om saken, det kunne en ikke ta hensyn til, for hvis han og jarlekonas søster kunne vies, ville blodsbåndene forhindre krig. Noe måtte lømmelen tross alt gjøre for å bøte på fantestrekene sine. Krig var like fullt den dyreste løsningen.

Da Sigrid tidde og satte seg ned, ble det først helt stille mens forsamlingen tenkte gjennom munkens forslag. Men så bredte det seg langsomt en bifallende mumling. En eller annen trakk sverdet og slo flatsiden av klingen hardt mot den grove bordplaten som strakte seg langs langveggene. Andre fulgte eksempelet hans, og snart tordnet våpenklangen i salen. Dermed var saken inntil videre avgjort.

Siden Sigrid nå likevel satt lengst frem i salen, og siden det lot til at hun var delaktig i det kloke svaret fra fader Henri, besluttet kong Sverker at de kunne passe på å behandle spørsmålet om Varnhem med det samme. Han vinket til seg en skriver som begynte å lese opp det skrivet kongen hadde bestilt for å avgjøre saken lovformelig. I henhold til den oppleste teksten virket det imidlertid som om gaven kom utelukkende fra kongen.

Sigrid ba om å få teksten i hende for å kunne oversette den for fader Henri, men kom også med et mildt forslag om at Herr Magnus kanskje skulle ta del i den kommende samtalen. Selvsagt, selvsagt, vinket kongen avvergende og brydd. Han ga Magnus tegn om å tre frem i salen og sette seg ved siden av sin kone.

Sigrid oversatte raskt for fader Henri, som nå hadde skjøvet hetten bakover og prøvde å stave seg gjennom teksten mens Sigrid pekte. Da hun ble ferdig, tilføyde hun raskt – slik at det virket som om hun fremdeles oversatte – at gaven kom fra henne og ikke fra kongen, men at hun etter loven trengte kongens godkjennelse. Fader Henri sendte henne et kort blikk med et smil som minnet om hennes eget og nikket tankefullt.

«Nå,» sa kongen utålmodig, som om han ville gjøre seg raskt ferdig med det hele, «har den velærverdige fader Henri noe å si eller foreslå i denne saken?»

Sigrid oversatte spørsmålet samtidig som hun så munken stivt i øynene, og han hadde ingen vanskeligheter med å forstå tankene hennes.

«Mja,» begynte han forsiktig, «det er en gudsvederkvegende gjerning å skjenke en slik gave til Hans iherdigste tjenere. Men så vel overfor Gud som overfor loven kan en gave bare tas imot hvis man vet helt sikkert hvem som virkelig er giver og hvem som er mottaker. Er det Hans Majestets egen eiendom vi så gavmildt skal få disponere?»

Han gjorde en liten sirkelbevegelse med hånden som tegn til Sigrid om at hun skulle oversette. Hun liret raskt og tonløst av seg oversettelsen.

Kongen ble tydelig forlegen og ga fader Henri et sjenert blikk, men fader Henri så bare vennlig spørrende på kongen som om han tok for gitt at alt var i orden. Sigrid sa ingenting, hun ventet.

«Ja, man kan kanskje…,» mumlet kongen beklemt. «Man kan kanskje si at av hensyn til lovens bestemmelser må gaven komme fra kongen, slik er det jo. Slik at ingen skal kunne bråke om saken, mener jeg. Men gaven kommer også fra fru Sigrid som står her iblant oss.»

Da kongen nølte og lurte på hvordan han skulle fortsette, passet Sigrid på å oversette det han nettopp hadde sagt, i samme oppramsende tonefall som tidligere. Og fader Henri lyste opp som i vennlig forbauselse da han fikk vite det han allerede visste. Han ristet langsomt på hodet, smilte mildt og erklærte med svært enkle ord, men med alt det høflige omsvøpet som kreves når man irettesetter en konge, at overfor Gud ville det nok vært riktigere å holde seg til hele sannheten også i formelle dokumenter. Så hvis man nå i stedet utformet dette brevet med den riktige giverens navn, og med Hans Majestets godkjennelse og stadfestelse av gaven, skulle alt være i orden slik at forbønner kunne tilegnes såvel Hans Majestet som giveren selv.

Ikke nok med at saken nå ble avgjort på nettopp denne måten, nemlig slik som Sigrid ønsket. For noe annet var ikke mulig for kong Sverker. Han tok beslutningen raskt, og bestemte i tillegg at brevet skulle forfattes både på vanlig språk og på latin; han ville sette sitt segl på den allerede i løpet av dagen. Og nå kunne de kanskje pigge seg litt opp ved å gå over til spørsmålet om hvordan henrettelsene skulle skje.

Det var også slik at hos fader Henri og fru Sigrid hadde to tvillingsjeler funnet hverandre. Eller to mennesker på jorden med svært likt sinn og lik forstand.

Dermed var Varnhem-saken inntil videre avgjort.

Ved filippus- og jakobsmessen, den dagen da gresset skulle være grønt og frodig nok til at buskapen kunne slippes ut på beite, og da skigardene skulle saumfares, ble Sigrid grepet av skrekk som om en kald hånd hadde grepet henne om hjertet. Hun kjente at det skulle begynne. Men smertene forsvant så fort at de snart fortonet seg som en innbilning.

Hun hadde leid lille Eskil på en spasertur ned til bekken, der munkene og lekbrødrene deres akkurat holdt på å heise et kolossalt møllehjul i stilling ved hjelp av taljer og rep og mange trekkdyr. De hadde steinsatt bekken, gjort den smalere og dypere og fått til mer strøm akkurat der de hengte opp møllehjulet nå. Hjulet var sinnrikt sammensatt av minst tusen eikedeler, og det skulle gi kraft nok til å drive både melkvernen og hammeren i den smia som snart ville stå klar.

Et stykke lenger nede langs bekken sto en liknende, men mindre anordning. Der var vannhjulet imidlertid litt annerledes, det var formet som en lang serie øser som løftet vann og tømte det ut i en kanal av uthulede eikestammer som ga fallhøyde ned mot området hvor de andre bygningene til kirken og klosteret skulle ligge. Vannstrømmen skulle passere gjennom flere av bygningene, for så å ledes ut i bekken igjen. Den skulle overbygges slik at den ikke frøs om vinteren, derfor ville det alltid være rennende vann for hånden både i bryggerhusene og i avlukkene for urenslige ærend.

Sigrid hadde tilbrakt mye tid ved anleggsarbeidene, og fader Henri hadde tålmodig forklart henne hva som ble gjort og hvilke planer de hadde. Hun hadde hatt med seg to av de beste trellene sine også – Svarte, som var Sots befrukter, og Gur, som hadde kvinnen sin og ungene hennes oppe i Arnäs. Hun hadde omhyggelig oversatt til språket deres og sagt hva fader Henri hadde beskrevet.

Magnus hadde gnålt om at hun ennå ikke hadde bruk for de beste trellene nede på Varnhem, i alle fall ikke de mannlige. De kunne vært gode å ha ved bygningsarbeidene oppe i Arnäs i stedet. Men Sigrid hadde holdt stand og sagt at det var mye nyttig å lære av de burgundiske lekbrødrene og de engelske steinarbeiderne som fader Henri hadde ansatt. Og som så ofte ellers hadde hun fått viljen sin, selv om det var vanskelig å forklare for en vestgötisk mann at utlendingene var så mye flinkere til å bygge enn ordentlige mennesker.

På bare noen måneder var Varnhem blitt forvandlet til en stor byggeplass hvor hammerslagene gjallet og sagene gnisset og de store møllesteinene i sandstein knirket og skramlet. Det var liv og røre overalt, og ved første blikk kunne det se planløst og forvirret ut, omtrent som i en maurtue om våren, der maurene løper tilsynelatende vettløst hit og dit. Men det lå nøye planer bak alt som ble gjort. Arbeidslederen var en diger munk som het Guilbert de Beaune, han var den eneste av munkene som tok i et tak selv, ellers tok de brunkledde lekbrødrene seg av alt arbeid som måtte gjøres med hendene. Man kunne kanskje si at også broder Lucien av Clairvaux var et unntak fra denne regelen. Han var klosterets hagemester, og ville ikke betro det kritiske plantearbeidet til andre hender enn sine egne, i og med at det var litt for sent på året til å plante. Det var vanskelig å lykkes med alt sammen hvis en ikke hadde det riktige håndlaget og det riktige blikket.

De andre munkene, som inntil videre hadde overtatt langhuset som både bolig og andaktsrom, drev mest med åndelige ting eller med skriving.

Etter en stund hadde Sigrid tilbudt lekbrødrene hjelp av både Svarte og Gur, og da var tanken hennes mer at de skulle gå i lære enn at de skulle hjelpe til noe særlig. I begynnelsen hadde noen av lekbrødrene kommet til fader Henri og klaget over at de ubehøvlede og ulærte trellene for det meste rotet med hva de skulle gjøre. Men fader Henri hadde feid alle slike klager til side, for han forsto godt Sigrids hensikt med disse lærlingene. Han hadde tvert imot snakket på tomannshånd med broder Guilbert om saken, og det resulterte i, til mange lekbrødres ergrelse, at så snart Svarte og Gur begynte å komme inn i sakene på en arbeidsplass, ble de sendt videre til en helt ny, der rotingen og den tåpelige ubehjelpeligheten begynte på nytt. Hugge stein, slipe stein, forme glødende jern, sette sammen vannhjul av eikedeler, steinsette en brønn eller en kanal, rydde hageland for vekster som ikke skulle være der, hugge eik og bøk og forme stammene til forskjellige formål – snart hadde de to kvikke trellene lært litt om det meste. Sigrid forhørte seg om fremskrittene deres og la planer om hvordan de skulle benyttes i fremtiden. Hun tenkte at de to skulle få arbeide seg til frihet. Bare den som kunne litt av hvert kunne klare seg som frigitt mann. Troen og frelsen deres interesserte henne så absolutt mindre, og hun hadde ikke tvunget noen annen av trellene sine enn Sot til å la seg døpe, og det var jo fordi hun hadde et spesielt behov for støtte inne på gulvet da domkirken skulle innvies.

Det hadde vært en fredelig tid. Som husfrue hadde ikke Sigrid hatt så mye å gjøre som hvis hun hadde drevet Varnhem som eier, eller hvis hun hadde vært ansvarlig for alt gårdsarbeid oppe i Arnäs. Hun hadde prøvd å tenke så lite som mulig på det uunngåelige, det som ville komme like sikkert som døden kommer til alle, treller såvel som folk. Siden langhuset ikke var signet som kloster, kunne hun delta i en hvilken som helst av de daglige bønnestundene der inne når hun ville. Etter hvert som tiden nærmet seg hadde hun deltatt flittigere og flittigere i bønnestundene. Hun hadde alltid bedt for de samme tingene, sitt eget og barnets liv, at hun skulle få kraft og mot av Den hellige jomfru, og at hun skulle skånes for de smertene hun hadde gjennomlevd forrige gang.

Nå gikk hun bort fra byggelarmen og opp mot gården med kaldsvette i pannen, sakte og svært forsiktig, som om for kraftige bevegelser kunne utløse smertene. Hun sendte bud på Sot og behøvde ikke si hvordan det lå an. Sot nikket og gryntet noe på det knappe språket sitt. Hun skyndte seg mot bryggerhuset og begynte å gjøre alt klart sammen med de andre trellkvinnene. De bar raskt vekk alt som hadde med baking og kjøttkoking å gjøre, deretter sopte de og feide gulvet rent før de bar inn halmmadrasser og feller fra kårstua der Sigrid oppbevarte alle sine egne saker. Da alt var gjort i stand og Sigrid skulle legge seg der inne, fikk hun den andre veen. Den var så mye verre enn den første at hun ble hvit i ansiktet, sank sammen av smerte og måtte leies inn til sengen midt på gulvet. Trellkvinnene hadde blåst mer fart i gruebålene der inne, og nå rengjorde de i all hast trebeinte gryter som de fylte med vann og stilte over ilden.

Da smertene ga seg, ba hun Sot hente fader Henri og deretter sørge for at Eskil ble holdt sammen med de andre barna et stykke unna, slik at han kunne være opptatt av leken og slippe å høre morens skrik hvis det skulle komme dithen. Men noen måtte jo passe barna også, slik at de ikke kom for nær det store, farlige møllehjulet – det lot til å pirre nysgjerrigheten deres mer enn noe annet i området. Barna måtte ikke være uten tilsyn!

En stund lå hun alene og så ut gjennom røykåpningen i taket og det store, åpne vinduet på den ene langveggen. Der ute sang fuglene, finkene som synger om dagen før trostene setter i gang og får alle andre fugler til å tie forsagt.

Hun svettet i pannen, men likevel frøs hun så hun skalv. En av trellkvinnene kom blygt bort og strøk henne over pannen med et fuktig linklede, men våget ikke se henne i øynene.

Magnus hadde bedt henne være tidsnok ute med å sende bud på gode kvinner fra Skara når det nærmet seg, og ikke føde blant trellkvinner. Men det var som om hun hele tiden hadde villet utsette det uunngåelige, som om hun i all hemmelighet hadde håpet at hun skulle slippe å føde. Det hadde vært dumt, det hadde vært forfengelig. Nå skulle hun til slutt føde og leve, eller føde og dø, eller dø med barnet sitt, blant trellkvinner. Hun skjønte godt hva Magnus ville synes om det. Men han var tross alt bare mann, han kunne ikke forstå at trellkvinner, som vanligvis ynglet mye mer enn folk, hadde god rede på hvordan det skulle foregå. Selv om de ikke hadde hvit hud, snakket pent og kunne føre seg høvisk, slik som de kvinnene Magnus helst ville hatt her til å fylle rommet med skravl og vimse hit og dit, var trellkvinnene så kyndige at det holdt. Hvis det overhodet holdt med menneskers hjelp. Jomfru Maria ville nok hjelpe eller la være å hjelpe helt uavhengig av hvilke sjeler som befant seg i rommet.

Trellkvinnene hadde sjel akkurat som folk, det hadde fader Henri snakket inntrengende og overbevisende med henne om. Og i himmelriket fantes det ikke frie mennesker eller treller, høye eller lave, der var det bare rene sjeler som hadde gjort seg fortjent til godhet. Sigrid tenkte seg at dette godt kunne være sant.

Da fader Henri kom inn i rommet, så hun at han hadde tatt med bønnebåndene. Han skjønte hva slags hjelp hun ønsket nå. Men til å begynne med lot han som ingenting, han brydde seg ikke engang om å sende ut trellkvinnene som hektisk feide og sprang med nye vannbutter og bar inn linkleder og barnesvøp.

«Vær hilset, min ærede husfrue, jeg forstår at vi nærmer oss en gledens stund her på Varnhem,» sa fader Henri, men han så vennligere og roligere på henne enn han hadde snakket.

«Eller en sorgens stund, Fader, det vet vi jo ikke før det er over,» sa Sigrid og stirret på ham med skrekk i blikket, for hun ante at en ny ve var på vei. Men det var bare innbilning, den kom ikke.

Fader Henri dro en liten, trebeint krakk bort til leiet hennes, grep hånden hennes og strøk den.

«Du er jo klok,» sa han. «Den eneste jeg har truffet i den verdslige verden som kan snakke latin, og du har vett på mye annet også, som for eksempel å lære slavene dine det vi kan. Så alvorlig talt, hvorfor skulle det som venter deg være så usedvanlig når alle andre kvinner gjennomgår det, høyvelbårne damer som deg, slaver og usle kvinner, tusener og atter tusener av kvinner. Akkurat i dette øyeblikk er du ikke alene i verden, tenk over det. Akkurat nå i denne stund, nå mens vi sitter her, er du kanskje i samme båt som ti tusen andre kvinner verden over. Så si meg en ting, hvorfor skulle akkurat du ha noe mer å frykte enn alle de andre?»

Han hadde snakket godt, nesten i prekentone, og Sigrid tenkte at han måtte ha overveid dette i flere dager, de første ordene han skulle si til henne når den djevelske stunden nærmet seg. Hun kunne ikke la være å smile da hun så på ham, og han så på smilet hennes at hun hadde gjennomskuet ham.

«Du er veltalende, fader Henri,» sa hun med svak stemme, redd for å bli overfalt av smertene på nytt. «Men av de ti tusen kvinnene du snakket om kommer kanskje halvparten til å være døde i morgen, og jeg kan være en av dem.»

«Da ville jeg ha vanskeligheter med å forstå Frelseren,» sa fader Henri rolig. Han smilte fortsatt, og blikket søkte hele tiden hennes.

«Å, det hender vel at Frelseren gjør ting du ikke forstår, Fader?» hvisket hun mens hun spente seg i påvente av neste smertestøt.

«Det er sant nok,» medga fader Henri med et nikk. «Det finnes til og med ting som grunnleggeren vår, hellige Sankt Bernhard av Clairvaux, ikke forstår. For eksempel de tunge nederlagene som styrkene våre for tiden lider i Det hellige land. Han selv ønsket sterkere enn noen at vi skulle sende flere folk, og det var ingenting han selv ønsket mer enn seier for vår rettferdige sak mot de vantro. Men like fullt ble vi slått på det alvorligste, tross vår sterke tro, tross vår gode sak, tross at vi sloss mot ondskapen. Det er såvisst sant at vi mennesker ikke alltid kan forstå Frelseren.»

«Jeg vil rekke å skrifte,» hvisket hun.

Fader Henri sendte ut trellkvinnene, tok på seg bønnebåndene og velsignet henne. Han sa at han var klar til å høre skriftemålet.

«Tilgi meg, Fader, for jeg har syndet,» peste hun med skrekken lysende i øynene. Så måtte hun trekke pusten dypt noen ganger og samle seg før hun fortsatte.

«Jeg har tenkt ugudelige tanker og verdslige tanker, jeg har skjenket deg og dine Varnhem ikke bare fordi Den Hellige Ånd sa meg at det var riktig og tjente et godt formål, jeg har også håpet at jeg med denne gaven kan blidgjøre Guds moder, i og med at jeg i dårskap og egoisme har bedt henne skåne meg for flere barsler, selv om jeg vet at det er vår plikt å fylle jorden.»

Hun hadde snakket fort og lavt i påvente av neste smertestøt, og det rammet henne akkurat idet hun hadde snakket ferdig. Hun vred ansiktet i smerte og bet seg hardt i leppene for ikke å skrike.

I første omgang var fader Henri usikker på hva han skulle gjøre, men så reiste han seg og hentet et linklede som han dyppet i kaldt vann i en butt ved døren. Deretter gikk han bort til henne, løftet opp hodet og ansiktet hennes, fuktet pannen og ansiktet hennes og tørket bort blodet og slimet som rant fra munnvikene.

«Mitt barn,» hvisket fader Henri, han bøyde seg frem mot kinnet til Sigrid og kjente lukten av skrekken hennes, «det er sant at Guds behag kan ikke kjøpes for penger, det er en stor synd å selge eller kjøpe ting som bare Gud kan gi. Det er også sant at du i din menneskelige svakhet har følt redsel og bedt Guds moder om hjelp og trøst. Men det siste er slett ingen synd. Og når det gjelder gaven Varnhem, skyldes den at Den Hellige Ånd senket seg over deg og ga deg en åpenbaring som du var rede til å ta imot. Og ingenting i din vilje kan være sterkere enn Hans vilje, og den har du oppfylt. Jeg tilgir deg i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. Du er uten synd, og jeg forlater deg slik, for nå skal jeg selv gå hen og be.»

Han la hodet hennes forsiktig ned på hodegjerdet og så at hun et sted langt inne i smertene tross alt så litt lettet ut. Deretter gikk han raskt ut og kommanderte barskt de ventende kvinnene inn i huset. De føk inn som en flokk svarte fugler.

Men Sot ble igjen og nappet ham forsiktig i klærne. Hun sa noe som han ikke skjønte i første omgang, for verken han eller hun kunne det vanlige språket særlig godt. Men så anstrengte hun seg på nytt, snakket svært langsomt og ledsaget ordene med tegn. Da gikk det opp for ham at hun hadde en hemmelig drikk laget av forbudte urter, en drikk som kunne dempe smerter. Trellene pleide å gi den til sine egne når de skulle piskes, lemlestes eller gjeldes.

Han så tankefullt ned i den kortvokste kvinnens mørke ansikt mens han tenkte seg om. Han visste godt at hun var døpt, og at han derfor måtte snakke til henne som om hun hørte til menigheten hans. Han visste også at det hun fortalte kunne være sant. Lucien av Clairvaux, som tok seg av all hagedyrking, hadde mange oppskrifter som kunne gi samme virkning. Det var imidlertid en viss risiko for at drikken som trellkvinnen snakket om var skapt ved hjelp av trolldom og onde makter.

«Hør her, kvinne,» sa han langsomt og så tydelig han kunne. «Jeg gå spørre kyndig mann. Hvis jeg komme tilbake, da drikk. Ikke komme tilbake, ikke drikk. Sverg overfor Gud på å gjøre som jeg sier!»

Sot sverget underdanig overfor den nye guden sin, og fader Henri skyndte seg av sted for å snakke med broder Lucien før han samlet alle brødrene til bønn for velgjørersken deres.

En kort stund senere fikk han tak i broder Lucien, som forskrekket gjorde en avfeiende bevegelse med begge hender. Drikker som lindret smerte var svært sterke, en kunne bruke dem til sårede, til dødssyke eller til folk som måtte få armen eller foten amputert. Men en måtte jo død og pine ikke gi slikt til kvinner som skulle føde, for da ga en det også til det lille barnet, slik at det risikerte å bli født med evig forvirring eller lammelser. Så snart barnet var født, gikk det naturligvis an. Men da pleide det på den annen side ikke å trengs mer. Det dreide seg altså ikke bare om Guds vilje at vi skulle fødes i smerte; mer praktisk sett var det snakk om at smertelindringens pris ble å føde uferdige barn. For øvrig kunne det være interessant å få vite hva den smertelindrende drikken besto av. Kanskje en kunne få en ny idé der.

Fader Henri nikket skamfull. Han burde ha kjent til det der selv om han selv var spesialist på skriving, teologi og musikk, men ikke på legekunst og hagekunst. Nå samlet han brødrene i all hast for å innlede en svært lang bønnestund.

Sot hadde inntil videre bestemt seg for å adlyde munken, selv om hun syntes det var synd og skam å ikke lindre husfruens lidelser. Men nå tok hun kommandoen over de andre kvinnene i rommet, og de dro Sigrid opp av sengen. De løsnet håret hennes og slo det ut, langt, skinnende og nesten like svart som Sots eget hår. De vasket henne og fuktet henne mens hun hutret av frost, deretter trakk de på henne en ny linserk og tvang henne til å begynne å gå rundt på gulvet. De sa at det skulle fremskynde alt sammen.

Gjennom en tåke av skrekk i påvente av neste smertebølge vaklet Sigrid rundt på gulvet mellom to av sine egne trellkvinner, og hun skammet seg, hun følte seg som en ku som ble leid rundt på markedet av treller som skulle selge den for sin herre og eier. Hun hørte klokkeklang fra langhuset, men var ikke sikker på om det var innbilning.

Så kom neste smertebølge over henne, den begynte dypere nede i kroppen denne gangen, og hun ante at smerten ville stå på lenger. Da skrek hun høyt, mer av redsel enn av smerte, og sank sammen på sengen, der en av trellkvinnene tok henne rundt kroppen under armene bakfra og løftet henne litt opp. Alle skrek til henne at hun måtte hjelpe til, hun måtte presse. Men hun våget ikke presse, og kanskje svimte hun av.

Da skumringen gikk over i natt og trostene tidde, var det som om Sigrids plager stilnet. Veene hadde kommet ganske tett i ettermiddagstimene, men nå virket det som om de hadde opphørt. Et illevarslende tegn, det visste så vel Sot som de andre. Noe måtte gjøres.

Sot tok en av de andre med seg og listet ut i tusmørket. De smøg forsiktig forbi langhuset, hvor munkenes mumling og sang hørtes svakt gjennom de tykke veggene, og bort til fjøset. De leide ut en ung vær med et lærrep om halsen og tok ham med mot den forbudte lunden mens mørket senket seg. Der bandt de repet rundt den ene bakkloven og slengte den andre enden over en av de mange kraftige eikegreinene i lunden. Mens Sot dro i repet slik at væren hang fast med bakbeinet opp i luften, kastet den andre trellkvinnen seg over dyret, grep det om buken og presset det ned mot bakken med hele sin tyngde, samtidig som hun dro frem en kniv og skar over halsen. Etterpå dro begge i repet og heiste raskt opp væren, som skrek i dødsangst og sprellet så blodet sprutet til alle kanter. Da de hadde festet repet til eikestammen helt nede ved bakken, dro de kjapt av seg de sorte serkene og stilte seg nakne under fossen av blod. De gned seg inn i håret, på brystene og i skrittet mens de ba til Frøya.

Da det demret neste morgen, våknet Sigrid av at helvetes flammer skar i henne på nytt, og hun ba fortvilet til sin kjære, velsignede Maria om å redde henne fra smertene, om at Den hellige jomfru skulle ta henne til seg nå, hvis det var slik det skulle gå, men i det minste redde henne fra smertene.

Trellkvinnene hadde døst rundt henne, men nå våknet de raskt til live og begynte å kjenne på kroppen hennes med hendene og snakke fort med hverandre på sitt eget ubegripelige språk. Deretter brast de i latter. De smilte og nikket ivrig mot henne og Sot, som var klissvåt i håret, det hang rett ned i strimer og dryppet kaldt vann da hun bøyde seg over Sigrid og fortalte at nå skulle det skje, nå skulle sønnen snart komme, men denne gangen måtte hun hjelpe til selv. De tok henne under armene og reiste henne halvt opp i sittende stilling, og Sigrid hylte og skrek forvirrede bønner til hun innså at hun kunne vekke og skremme sin lille Eskil. Da bet hun seg nok en gang i de såre leppene. De begynte øyeblikkelig å blø igjen, og munnen ble fylt av blodsmaken. Men midt i alt det uutholdelige fikk hun langsomt mer og mer håp, som om Guds moder virkelig sto ved hennes side nå, snakket mildt til henne og oppfordret henne til å gjøre som de kloke og trofaste trellene sa. Og hun presset og skrek, men bet seg igjen for ikke å skrike, og nå hørtes munkenes sang svært høyt der borte i demringen, det var som en lovsang eller en sang for å overdøve det uhyggelige.

Og plutselig var det over. Gjennom svetten og tårene så hun en blodig bylt der nede, den så ut som noe fra trellenes slakt. Kvinnene i rommet sprang rundt hverandre med vann og linkleder, og i et anfall av forvirring kastet Sigrid seg bakover som om hun ga opp alt.

Hun kjente hvordan de vasket og skravlet, hun hørte noen klask, deretter et skrik. Det var en sped, dirrende lys lyd som bare kunne være én ting.

«Det er en velskapt gutt,» sa Sot gledestrålende. «Husfruen har fått en velskapt gutt som har alle de fingrene og tærne han skal ha. Og han ble født med seiershette!»

De la ham vasket og tørket inntil de ømme, sprengte brystene hennes, og hun så ned i guttens lille, rynkete ansikt. Hun undret seg over at han var så liten. Hun pirket litt på ham, og han fikk en arm fri og fektet i luften til hun rakte frem en finger som han øyeblikkelig grep tak i og holdt fast.

«Hva skal gutten hete?» spurte Sot med rødt, opphisset ansikt.

«Han skal hete Arn etter Arnäs,» hvisket Sigrid matt. «Arnäs og ikke Varnhem skal bli hjemmet hans, men han skal døpes her av fader Henri når den tid kommer.»