Om denne boken

Axel Bull, en bestselgerforfatter, legger siste hånd på et manuskript som vil ryste den norske samfunnseliten hvis og når det kommer ut. Uten å vite det er han imidlertid selv en brikke i et utspekulert maktspill mellom to av landets største og mest ærverdige forlagshus. Samtidig har krimdronningen Lisbeth Livaag stukket av til Thailand etter at hennes siste bok er blitt grundig slaktet av et samlet kritikerkorps. Hjemme sitter forlaget og lurer på hvordan de skal få igjen i hvert fall en del av pengene de har investert i henne.

«Du er ikke sann» er en underholdende, språkbevisst og velkomponert roman om mennesker som gjør så godt de kan for å overleve – i hverdagslivet såvel som i den mektige og beryktede bokbransjen. De vet at det er forskjell på sannhet og løgn, på fakta og fiksjon. Men på den annen side – hvem har sagt at det ene alltid er bedre enn det andre, at det første nødvendigvis er riktigere en det siste? Kanskje bæres vi alle oppe av illusjoner, selv når de til slutt brister?

Anmeldelser

«En underholdende og morsom, illusjonsløs, rørende og kynisk kollektivromandebut.» – Stavanger Aftenblad

«Freihow skriver utsøkt (…) en underholdende, velskrevet roman som frister til leting etter paralleller i virkeligheten.» – Aftenposten

«Freihow har et så nydelig språk (…) en suveren stilist. Presis og poetisk.» – Dagbladet

HALFDAN W. FREIHOW

DU ER
IKKE SANN

FONT FORLAG

Even my best friends they don’t know
That my job is turning lead into gold.

– VAN MORRISON

PROLOG

NÅR DU KOMMER KJØRENDE fra broen og har tatt til høyre etter den lange, rette strekningen med beitemark, ligger kirkegården skrått ned til venstre for deg. Julidagen er tropevarm, og du har vinduene igjen for å få full effekt av bilens luftavkjøling. Landeveien ut mot kysten virker øde, du møter påfallende lite trafikk, nesten ingen andre biler, ikke en eneste turgåer, ingen barn på sykkel. Det må skyldes den uvanlige hetebølgen som har lagt seg så tungt over distriktet. Folk søker skygge, eller de er ute i båt og bader. Du tenker at det kunne ha smakt med en is.

I den slake svingen forbi kirkegården oppfanger sideblikket ditt en liten bevegelse, og ubevisst saktner du farten. Et prektig gammelt eiketre står ved stien som deler den lille gravlunden i to, og like bortenfor får du øye på et menneske som sitter på en benk i solsteiken med ryggen til deg. Etter kroppsholdningen å dømme må det være en eldre kvinne. Hun er smal og liten og lut, men du stusser over klærne hennes. Hun sitter innhyllet i noe som ligner en altfor stor og varm vinterjakke, et forvirrende syn denne høysommerdagen, og det virker til og med som om hun har brettet kragen opp rundt halsen og kinnene. Du ser ikke ansiktet hennes, for det er vendt mot gravstøtten fremfor henne, og du forestiller deg et øyeblikk at hele skikkelsen henvender seg til denne graven, som i en fortrolig samtale. Mens resten av landsdelen har fellesferie og bader i sjøen eller i sin egen svette, sitter denne kvinnen for seg selv og fryser mens hun fører en lavmælt samtale med en grav.

Du kan ikke vite om det er en bestevenninne som ligger der, en blid og snakkesalig følgesvenn gjennom mange år som ved sin bortgang har etterlatt seg et bunnløst hull, en rungende taushet, som vinterkvinnen nå forsøker å fylle på egen hånd ved å gjenfortelle små historier og gamle rykter.

Kan hende har hun mistet sin mann og savner hans kloke ord, hans tåpelige unnskyldninger, hans frekke kommentarer, savner dem så sårt at hun må si dem for ham, men det er ikke det samme, det kan aldri mer bli det samme.

Muligens er det en datter hun snakker til, en som døde altfor tidlig, og hun har så mye hun ikke rakk å fortelle jentungen om verdenen og menneskene før hun forlot den, så mye kjærlighet som ble til overs da hun forsvant, så mye hun skulle ønske at hun hadde satt ord på tidligere, før det var for sent.

Eller kanskje er det Gud hun henvender seg til, med en bønn om at han må ta godt vare på hennes kjære og snart se i nåde til henne også, la henne slippe dette livet som hun har gjort seg ferdig med, som har overlevd selv minnene hennes, en bønn om at han må ta henne til seg og gjenforene henne med alt som har vært.

Idet du kjører forbi denne kvinnen som sitter alene på en benk i en kirkegård et sted i verdenen, spør du deg selv hvem hun kan være, hvorfor hun sitter der i vintertøy midt på sommeren, hva slags liv hun lever, eller har levd.

Men så er du ferdig med å kjøre forbi, og det neste du får øye på langs veien inspirerer deg til å tenke på noe annet, stille deg selv andre spørsmål som kan få tiden til å gå, helt til du finner, en sving eller to senere, en bensinstasjon hvor du kan få kjøpt isen din, og kanskje noe kaldt å drikke.

Antakelig har du allerede glemt den gamle damen i gravlunden, hun som snakker med de døde, eller med sin Gud.

Men hvis du kommer til å tenke på henne en gang til høsten, mens du sitter i hyggelig lag sammen med vennene dine og snakker om sommerens hetebølge, forteller du likevel din lille historie om kvinnen i vinterkåpen som om den var sann, for noe annet finner du ikke på å si, noe bedre har du i grunnen ikke å bidra med.

Og snart dreier samtalen over på andre ting.

DEL I

EN FREDAG
I OKTOBER

1

MEN ETTERPÅ, da det lysnet og hun var falt i søvn, og kroppen lå der viljeløs og hun var et annet sted, tenkte han at hun var som et barn, eller et offer, og han fikk en trang til å skamme seg. Han måtte snu seg bort fra henne for å få det til, inn mot den blinde veggen som mot en klagemur, de tunge brystene hennes var i veien, den utvetydige hoftekammen under lakenet, de lyse hårstråene som svetten hadde klistret til neseroten, tilfredsheten rundt munnen som fremdeles smattet på erindringen om mannen hun hadde slukt.

I over en time, mens det første morgenlyset trippet over gulvet til tonen av raslende høstløv utenfor vinduet, lå den søvnløse mannen trengt opp mot en livløs vegg og ønsket seg avlat for gleden hun hadde gitt ham.

Senere, da han satt ved frokostbordet og bladde fraværende i siste nummer av Nytt Norsk Tidsskrift og hun kom ut fra dusjen i morgenkåpen hans og stilte seg foran ham og løsnet beltet og satte seg på fanget hans og kysset ham og løftet det ene brystet til munnen hans og ba ham smake, hun var sulten, lo han.

«Du er ikke sann,» sa han.

«Nei,» smilte hun, «jeg vet det.»

Og så tilføyde hun:

«Og nå må jeg gå.»

Da han hørte ytterdøren slamre igjen bak henne, løftet han blikket og lot det hvile et øyeblikk i gjenklangen som på en oppdrift av lettelse, før tvilen trakk det ned i bordplaten og han satte kaffekoppen fra seg, omhyggelig og lydløst for ikke å forurense etterlyden. Så reiste han seg og listet seg ut i entreen, åpnet døren forsiktig og skubbet den igjen med foten.

Men han hørte ingenting, ingen nyanse, ingen forskjell, ingen klangvariasjon som ga rom for tolkning. Bare den samme mekaniske lyden av en alminnelig ytterdør som gikk i smekk, og han ville aldri få vite hva hun hadde tenkt da hun gikk.

Ansatsen til en sorg meldte seg i bevisstheten hans, tilløpet til erkjennelsen av et slags tap, et lite nederlag, men det var en harmløs følelse, gammel og velkjent. Han var allerede i ferd med å riste den av seg da ettertanken minnet ham på at selv om følelsen var aldri så gammel og velkjent, kunne han ikke tillate seg å si det samme om kvinnen som var følelsens gjenstand.

Jonas Wang var 49 år gammel og visste mer enn de fleste om hva som var hva i et liv. Han visste det med et klarsyn som var født og fostret av endeløse konfrontasjoner med tøv, med utenomsnakk og bortforklaringer, med ren og skjær overflødighet. Jonas Wang hadde ikke tall på alle de skapelser han opp gjennom årene hadde stekket og beskåret og trimmet ned til en kjerne av meningsbærende innhold, alle de irrelevante skjebnesvulstene han hadde skåret bort, fjernet skånselløst fra livets kropp med et rødt, ugjenkallelig snitt.

Forlagsredaktør Jonas Wang hadde seksten års fartstid i H.S. Guldberg & Co., Norges eldste og største forlagshus. Han var en mester i faget, i vårt fag, som han likte å kalle det, som om flertallsformen gjorde byrden av alt hans talent lettere å bære ved å antyde at det fantes andre som bar like tungt. I virkeligheten var svært få mennesker i stand til å føre skalpellen like presist gjennom språket som han, og praktisk talt ingen hadde dertil hans evne til å forberede og begrunne inngrepene overfor forfatterne på en slik måte at de fremsto som naturnødvendige og uavvendelige, som om deres fravær ville stride mot språkets vesen såvel som mot forfatterens sanneste og dypeste intensjoner – ja, som om dikterens opprinnelige tanke egentlig aldri hadde vært tenkt, eller bare hadde vært et uforklarlig og forbigående innfall, en av disse lettsindige impulsene som selv voksne mennesker iblant kan la seg rive med av, og som de noen ganger glemmer, eller til og med fortrenger at de ga etter for, inntil Jonas’ røde penn påpeker glippen og det ikke er noe annet å svare ham enn bevaremegvel, eller neisåfaen, takk skal du ha, jeg vet ikke hva jeg kan ha tenkt.

Jonas Wangs sikre blikk for hva som gjorde og ikke gjorde språk til litteratur, hadde vunnet ham ry som en av bransjens dyktigste og mest pålitelige håndverkere. Det var hans anonyme fortjeneste at flere av landets respekterte, prisbelønte og folkekjære forfattere var i stallen til H.S. Guldberg & Co., der de jevnlig underkastet seg Jonas’ kirurgiske nennsomhet og diplomatiske omsorg på det lille kontoret i tredje etasje med et enslig vindu ut mot bakgården. Forlagsdirektøren hadde gjentatte ganger tilbudt ham en oppgradering til det ærverdige kontoret på byggets forside med egen balkong ut mot plassen, værelset der selveste Arnulf Øverland en gang i tiden visstnok hadde lest sistekorrektur på en anmodning om forskudd («et forskudd som min bestefar,» likte direktør Guldberg å fortelle, «nok ville ha innvilget ham selv uten en skriftlig søknad»), men Jonas følte seg friere og tryggere i det bortgjemte kottet uten innsyn. Der kunne ingen se hva han holdt på med når han fikk behov for å holde på med det.

Selv en forlagsredaktør av Jonas Wangs kaliber måtte imidlertid medgi at livet ikke alltid lot seg styre som kunsten, at det iblant vegret seg for å ta regi. Tilværelsens luner kan ikke ved enhver korsvei overstyres av faglig innsikt, enn si av estetiske hensyn. Sannheten er at selv den beste kirurg mister fatningen når han oppdager en rift i sin egen kropp. Jonas kunne derfor bli famlende og usikker langt inn i redaktørsjelen sin når han fra tid til annen ikke hadde noe valg, men måtte se sin egen livsutfoldelse i øynene og gjøre seg opp en mening om den. Som for eksempel ved frokostbordet, der han satt og skummet en lærd artikkel som argumenterte for at lekkasjer fra statsbudsjettet i virkeligheten representerte – stikk i strid med den gjengse oppfatningen – et demokratiserende bidrag til prinsippet om meroffentlighet i vår tid (en kompetent forlagsredaktør måtte, visste Jonas, sørge for å holde seg orientert om det besynderligste tøv), idet en ung, velskapt kvinne kom ut fra badeværelset i morgenkåpen hans og stilte seg foran ham og løsnet på beltet rundt livet. Morgenkåpen revnet som et gammeltestamentlig skydekke for forlagsredaktørens åsyn, og Herrens skaperverk trådte frem for ham i hele sitt topografiske velde, dalsøkk, sletter, urskog og tinder, og Jonas satt der i kjøkkenets buk og var vitne til at dette veldige landskapet bølget ham i møte, svøpte seg rundt ham, åndet ham inn og bød ham å drikke av sine kilder. Det var selve Livets bok som hvilte oppslått på hans fang, men Jonas var pinlig berørt, han følte seg fanget i en flau scene som han under andre omstendigheter ville ha gått inn for å stryke, eller ihvertfall omskrive, men så langt strekker ingen forlagsredaktørs innflytelse seg, for på Vårherres ekstravagante prosa biter hverken rødpenn eller korrekturlakk.

I stedet søkte Jonas Wang ly bak tvetydighetens vern. «Du er ikke sann,» sa han, som om han smigret åpenbaringen fremfor seg, som om hun var en hildring og han knapt trodde sine egne øyne, som om hun var for god til å være sann. Det var et uangripelig utsagn, tilsynelatende en kompliment, men samtidig et uttrykk for at han nødig ville vedkjenne seg det som var skjedd. En besvergelse nærmest, som om de fire små ordene hadde makt til å omstøte eller underkjenne nattens hendelser og dermed tilgi ham. Men kvinnen han vitterlig hadde ligget med og siden vendt seg bort fra og til slutt avvist med en forlegen replikk, var nesten tyve år yngre enn ham. Hun var datteren til sjefen hans og nyansatt i et konkurrerende forlag, og det kunne ingen språklig konstruksjon bortforklare.

Da klokken var blitt syv, gikk Jonas med nærmest seremonielle skritt ut i gangen for å hente avisene. Han kjente seg styrket og revitalisert, slik han alltid gjorde etter å ha gitt seg selv en dose velgjørende resignasjon, og nå hadde han i tillegg dagens bokanmeldelser å se frem til.

Straks han hadde satt seg og funnet frem til kultursidene, mistet han imidlertid all sin nyvunne livskraft, all den forfriskende bekreftelsen på at det meste i livet var nytteløst.

Han sukket tungt og gikk for å ta seg en lang og iskald dusj.

2

FUKTIGHETEN FUNKLET fremdeles i håret hennes da Rita Guldberg fikk det første sjokket.

Hun satt i en drosje på vei innover mot sentrum fra Jonas’ forstadsleilighet for å skaffe seg dagens aviser og sette seg til med en kopp te på kontoret, og så riktig kose seg med kritikernes jublende begeistring før resten av forlaget kom på jobb.

Dagsnytt var i ferd med å avslutte hovedoppslaget, en bekreftelse på det alle visste, nemlig at misnøyen blant landets fagorganiserte med den foreslåtte omprioriteringen (eller «raseringen», som motstanderne kalte den) i statsbudsjettet hadde utviklet seg til et fullt opprør. Storstreiken de hadde truet med var dermed et faktum fra og med førstkommende torsdag. Den ansvarlige statsråden hadde allerede vært ute med et klart budskap til LO-lederen om at i en situasjon som denne hørte streikevåpenet ingen steder hjemme. Arbeidsnedleggelse var et virkemiddel – «et tiltak», som hun sa – man i verste fall kunne ty til under vårens tarifforhandlinger. Hun kunne ikke se det annerledes, sa hun, enn at her ble et beskjedent forslag til innsparing i kommunesektoren utnyttet som påskudd for å misbruke de grunnleggende demokratiske spillereglene som gjaldt – og som måtte gjelde – i arbeidslivet. Videre beklaget hun de alvorlige skadevirkningene og ikke minst de økonomiske belastningene som en slik konflikt ville påføre tredjemann, eller «folk flest», som hun uttrykte det, og satte sin lit til at stats-ministerens såvel som hennes egen oppfordring til ansvarlighet og moderasjon ville bringe partene til forhandlingsbordet og legge et grunnlag for konstruktive samtaler. Forøvrig hadde hun ingen kommentar, sa hun.

Gjennom trafikkmaskinen på Skøyen fulgte noen kortere meldinger om en kollisjon med dødelig utfall ved Skjetten i 04.30-tiden, et brutalt ran utenfor Sandnes i Rogaland, samt en oppsummering av de større drapssakene som skulle opp for retten rundt om i landet samme dag.

«Den har ikke sant all den volden,» sa drosjesjåføren.

De var kommet halvveis opp mot Thomas Heftyes plass i Bygdøy allé, og nyhetsoppleseren skulle til å avrunde sendingen.

Til slutt tar vi med en nyhet fra kulturlivet, der det har vakt oppsikt at en ny roman av den anerkjente kriminalforfatteren og vinneren av den høythengende Bokhandlerprisen, Lisbeth Livaag, er blitt slaktet av et uvanlig blodtørstig anmelderkorps –

«Den har virkelig otrolig all den volden i Norge,» gjentok drosjesjåføren og ristet oppgitt på hodet.

Rita, som helt siden Olav Kyrres plass hadde sittet med ansiktet halvt begravet i dypet av vesken sin på jakt etter en unnvikende mascara, og som hadde stivnet i den samme duknakkede, tilsynelatende ydmyke stillingen da hun hørte radiostemmen ytre ordene Lisbeth Livaag i samme setning – ja, i samme åndedrag som det groteske, det naturstridige uttrykket slaktet, rettet nå opp ryggen ved lyden av sjåførens grenseløst tåpelige kommentar, møtte det svarte blikket hans i speilet og skrek.

Rita Guldberg var 31 år gammel, hun var datter av direktør Sten Guldberg, eneeier og øverste sjef for Norges eldste og største forlagshus, direkte etterkommer i fjerde ledd av Henrik Sten Guldberg, mannen som ikke bare hadde grunnlagt H.S. Guldberg & Co., men som ifølge forlagets egne jubileumsskrifter praktisk talt hadde vært forutsetningen for at Norge i dag hadde en boklig kulturarv å skjøtte, ikke minst nettopp hans tippoldebarn, som nylig var blitt hodejaktet til stillingen som redaksjonssjef i hovedkonkurrenten ASA Norsk Forlag for å arbeide med rekruttering og utvikling av nye forfattere, men som nå satt rakrygget i baksetet på en sliten Mitsubishi og skrek som om hun hadde sett en mus, eller satt seg på en tegnestift, eller mistet en kjæreste, den skrekkslagne drosjesjåføren visste ikke hva han skulle tro.

«Men jeg tror Norge er en bra land,» sa han med et bredt smil, i et vennlig forsøk på å trøste og skape forsoning, mens han stirret fryktsomt mot rundkjøringen ved Solli plass som om han var i alvorlig tvil.

Rita Guldberg kvalte et siste hikst og holdt på å si noe, men hun klarte det ikke, hun klarte ikke engang å finne mascaraen sin.

Ved innkjørselen til Knut Hamsuns plass – en beskjeden, men vakker brosteinplass med fontene og benker som byens myndigheter, av årsaker som det ikke vil føre til noe godt å spekulere over, hadde vedtatt å kalle Knut Hamsuns gate, men som det likefullt var forbudt å kjøre inn på – ga Rita Guldberg uttrykk for at nok var nok, hun trengte ikke flere problemer, det skiltet hadde han bare å drite i, hun skulle kjøres til døren.

Drosjesjåføren var en fredsommelig skreddersønn fra den nordvestlige provinsen i Pakistan. Han hadde kone og fem barn på Holmlia, og en doktorgrad i anvendt nukleærkjemi som allerede etter syv år sto for tur til å behandles av norske godkjenningsmyndigheter. Han var lovlydig av både legning og overbevisning, men han var blitt føyelig av erfaring og hadde ikke noe ønske om å fremprovosere flere uhyggelige utbrudd fra den unge damen i baksetet. Han hadde lært seg at nordmennenes veier er uransakelige, derav føyeligheten, og han gjorde derfor som passasjeren hadde sagt, svingte inn på plassen, rundt fontenen, og stanset foran bronsedøren til ASA Norsk Forlag.

Han takket imidlertid høflig nei da den ubestandige kvinnen viftet til ham at han kunne beholde vekslepengene. Som muslimsk drosjesjåfør hadde han klart for seg den etiske og transporttekniske distinksjonen mellom utfordringer knyttet til fremferd på den ene siden, og ferden frem, eller hjem, insh allah, på den annen.

3

OPPE PÅ KONTORET SITT, gjennom tyllgardinets matte glasur, skimtet direktør Sten Guldberg profilen av datteren på vei ut av en drosje og inn i ASA-bygget tvers over plassen.

På skrivebordet bak ham lå dagens riksaviser oppslått på kultursidene, der krigstypene brølte: «Patetisk!», «Nedtur», «Hjelpeløst» og «Spedt fra Lisbeth». Vegg i vegg med de romslige spaltene som for anledningen var blitt stilt til rådighet for noen av landets mest skarpskodde kritikere, hadde avisene i tillegg avsatt plass til sine mest avholdte og uredde kommentatorer, for at de skulle sette de drepende anmeldelsene i perspektiv – «gå bak nyhetene», som de kalte det – for særskilt tungnemme lesere. Etter å ha sitert utførlig fra kritikernes saftigste karakteristikker og deretter gjentatt dem med egne ord, gjorde alle kommentatorene et spydig poeng av at den nye, ambisiøse ASA-forleggeren, Rita Guldberg, som hadde betalt en hemmelig, men visstnok betydelig pengesum for å overtale Lisbeth Livaag til å gå fra konkurrenten, til alt overmål hennes egen far, til de grader hadde kjøpt katta i sekken.

Det siste var, visste direktør Guldberg, en sannhet med modifikasjoner. Men slik forholdt det seg med de fleste sannheter han visste om.

Sten Guldberg var i egne øyne en utpreget pragmatiker. Allerede i skoledagene hadde han utviklet et grunnsyn som han med stort hell hadde latt seg lede av gjennom livet, og som han oppsummerte i maksimen Det finnes sterke mennesker og det finnes svake mennesker. Måten han ordla seg på når han bekjente sin tro, med en slags ubesværet innlevelse, som når meteorologen fra sitt studio på Marienlyst varsler enda mer uvær i Nord-Norge, etterlot ifølge ham selv ingen tvil om hva han la i utsagnet: De sterke var sterke fordi de gjorde rett og dermed hadde rett, og dem ville solen alltid skinne på. De svake var svake fordi de i beste fall ikke gjorde noen ting, og enhver form for nedbør som rammet dem, var en selvforskyldt og velfortjent skyllebøtte.

Når direktør Guldberg skulle kommunisere sine daglige ønsker og synspunkter, foretrakk han så langt det var mulig å gjøre det i en kortfattet form, en som hadde mye til felles med ordtakets mer tidløse egenart, selv om den ikke alltid gjorde nytten når hverdagen krevde svar på kompliserte spørsmål som den evige visdom ikke hadde utviklet noe treffende munnhell for. Ved slike anledninger, når for eksempel en ansatt i produksjonsavdelingen banket på for å spørre om de hadde direktørens velsignelse til å si opp en langsiktig avtale med et trykkeri som på ingen måter var dugelig, og ble møtt med en foruroligende taushet før «det finnes sterke mennesker og det finnes svake mennesker» ble avlevert i et tonefall som på det sterkeste frarådet produksjonsassistenten å svare «ja vel, men vi lurte altså på denne avtalen – », eller når en ung, litt freidig sekretær i markedsavdelingen traff på Guldberg i korridoren og med sitt søteste smil kommenterte at nå satt jo direktøren på begge sider av bordet, hun hadde lest i avisen om datterens ansettelse i ASA Norsk Forlag, «gratulerer, det er jo litt kult, da – », og fikk servert «det finnes sterke mennesker og det finnes svake mennesker» med en klar og tydelig undertekst som ryddet av veien enhver tvil om at hun tilhørte de sistnevnte, følte Sten Guldberg seg trygg på at han nok en gang hadde ordnet opp i en kinkig situasjon ved å øse av sin erfaring og sitt storsinn.

De få gangene noen gikk til det skritt å sette ord på sin forvirring, å be ham om å utdype og forklare hva han egentlig mente, grep direktør Guldberg til det han likte å kalle plan B, men som i virkeligheten var en praktisk demonstrasjon av hans innsikt i menneskeartens to typologier. Da sperret han opp sine små glugger slik at også de øvre halvmånene av iris ble synlige, og med vekten av hele sin store person støtte han blikket som en brutal antastelse inn i samtalepartnerens øyne og nektet å vike.

De ytterst få gangene samtalepartneren heller ikke hadde veket, som oftest i ren og skjær uforstand, og han selv til slutt hadde måttet blunke, føyde Sten Guldberg et nytt navn til den meget korte og eksklusive listen over menneskeskjebner som han ikke uten videre, så å si øyeblikkelig, hadde full styring med, og som han nettopp derfor måtte holde et ekstra godt øye med.

Øyenkontakt var ellers noe Sten Guldberg prøvde å unngå. Det var hans utvetydige erfaring at mennesker som søkte blikket hans, eller som prøvde å pådytte ham sitt, gjorde det enten i feig flukt fra seg selv, eller i grunnløs tro på seg selv, det gikk for hans del ut på ett, og mennesker som inviterte seg selv inn på den måten, hadde han lite til overs for. Han foretrakk dem ovenfra, som nå på kontoret, bak tyllgardinet. Det store vinduet ut mot Knut Hamsuns plass var et tilsløret øye som så – men ikke ble sett – gjennom et finmasket flor, en melkehvit hinne, en tonet brille, et brukervennlig grensesnitt. På brosteinen nedenfor forekom menneskene ham diffuse og medgjørlige på sin ferd. Gjennom gardinets kalkerpapir kunne direktør Guldberg for sitt indre blikk avtegne omrisset og kvaliteten av den plass de opptok på jorden, og forestille seg hva han med fordel kunne bruke dem til – hvilke utsnitt av deres livsløp som det kunne være fornuftig å investere i og hvilke som aldri ville gi tilfredsstillende avkastning, uansett hvor løfterike menneskebarna måtte fortone seg i omverdenens notorisk upålitelige øyne.

Denne ytterliggående tilliten til egen intuisjon og forestillingsevne hadde – sammen med hyppig bistand av dyre advokater – berget både ham selv og familiebedriften fra de mer uberegnelige og som regel ulønnsomme følgene av å ta hensyn til andre mennesker og deres slepphendte holdninger til livet. Han var klar over at denne karakterstyrken – som han hadde tilkjempet seg i de lange, vonde barneårene da han fikk erfare at slektsarvens byrde tynget de spede skuldrene hans på en måte som gjorde det til en fysisk og sosial prøvelse å delta i de andre guttenes lette, sorgløse lek – ikke alltid ble verdsatt av omgivelsene, at den til tider endog ble brukt mot ham som en fordekt anklage. Men regnestykker er til for å gå opp, og hver gang en slik nedrig insinuasjon plusset seg på summen av de forrige, ble også et nytt, uslitelig ledd føyd til kjeden av sannhetsbevis for at han selv hadde rett, og dertil, nå som kroppen forlengst var utvokst, rygg til å bære det.

Alt lå i evnen til kalkulasjon. Ethvert forhold mellom styrke og svakhet, seier og nederlag, fortjeneste og tap, inneholdt en dypere sannhet om likevekt for den som evnet å taksere sine omgivelser uten å la seg distrahere av ømskinnet føleri og sentimentalt utenomsnakk. To pluss to var fire, ja vel, men det samme var én pluss tre, eller fire pluss null. Den ukrenkelige enheten var Summen, og i en verden som tilsynelatende ikke lenger visste å verdsette de mest grunnleggende regneferdigheter, betraktet direktør Guldberg seg selv som Summens høye beskytter. Hans oppgave var å forvalte Summen slik at den år for år la på seg ved å legge inn under seg andre og mindre summer, og han var like lite interessert i den innbyrdes fordelingen av Summens bestanddeler som han var i hvilke av kroppens organer som best visste å nyttiggjøre seg næringen han tilførte den. Likeledes hadde han bare forakt til overs for trangsynte politikere, som etter hans skjønn manglet format til å se stort og konstruktivt på nasjonens hele legeme, men stirret seg blinde på vrangforestillingen om at en rettferdig utporsjonering i seg selv ville skape vekst. Som om et menneske ville utvikle seg bedre om det lot hodet avgi inspirasjon til en nedtrykt fotsåle. Som om det ville bli mer mat i verdenen om flere spiste seg mette.

Nei, den som ikke hadde, fikk lære å forsyne seg, det hadde han måttet gjøre. Og nå var det datterens tur.

Et kort øyeblikk var Sten Guldberg fristet til å tenke som en pappa, en slik som han selv hadde tryglet Vårherre om de gangene han lå tåretrengt under dynen på gutteværelset etter å ha flyktet fra en omgang i skolegården, og hans egen far hadde nektet ham trøst fordi en Guldberg gråter ikke, en Guldberg gir seg ikke.

«Men far, de var så mange, de var så store.»

«Nei, sønn, de var feige. Du har vel ikke tenkt å bli som dem?»

Nei, det hadde han ikke. Det finnes sterke mennesker og det finnes svake mennesker, og derfor var øyeblikket over før anfektelsen hadde rukket å vokse til noe mer enn et ubehag i erindringen, og Sten Guldberg visste med seg selv at han hadde gjort rett. Rita ville med tiden lære av og vokse på det hun nå skulle gjennomleve, den nye ASA-sjefen Martin Fausk ville vri seg i forsmedelse over prestisjenederlaget og det økonomiske tapet, og Lisbeth Livaag satt glad og fornøyd, pressen måtte gjerne kalle det kjøpt og betalt, på flyet til Thailand.

Tre stikk til Sten.