Tips: Hvis du leser denne e-boken i iBooks på en iPad, anbefaler vi deg å gå til ”Innstillinger”, velge ”iBooks” fra listen under ”Programmer”, og skru av ”Justert til full skjerm”. Det vil gi deg den beste sidevisningen.

KORT OM DET SISTE BARNET

Tretten år gamle Johnny Merrimon hadde et perfekt liv: et godt hjem og kjærlige foreldre, og tvillingsøsteren Alyssa som han var sterkt knyttet til. Han visste ingenting om tap og svik - før den dagen Alyssa forsvant inn i en fremmed bil. Nå, et år senere, er Johnny ensom og alene, forlatt av alle han var blitt opplært til å stole på: Faren dro sin vei like etter at datteren ble borte, og moren har forskanset seg i en tåkeverden av alkohol, dop og mishandling. Ingen andre enn Johnny tror at Alyssa fremdeles er i live, og han bestemmer seg for å finne henne og redde familien. Så forsvinner enda en liten jente, og Johnny må oppsøke miljøer og mennesker som ingen barn burde bli kjent med.

John Hart har med sine to tidligere bøker vunnet de viktigste prisene for kriminallitteratur i USA, blant annet The Edgar Allan Poe Award - som han også mottok for Det siste barnet. I denne boken overgår han seg selv, med en thriller som er like spennende som den er gripende, like velskrevet som den er rystende.

UTDRAG FRA ANMELDELSER AV DET SISTE BARNET

«Prisbelønte John Hart slår pusten ut av leseren med denne boken … skriver drivende om pedofili, barnedrap, forræderi og fornedrelse. Et levende språk og annerledes persongalleri bringer leseren rett inn i fortvilelsen.» - Bergensavisen

«Utmerket, kriminelt håndverk (med) en vanntett intrige, vedkommende personer og en handling som tidvis er ekte rørende. I tillegg til å være velskrevet.» - VG

«En bok du ikke kan legge fra deg … Som leser graver du deg ned i de 400 sidene og blir der.» - Varden

«Den overrasker og maner frem tårer, ettertanke og beundring. Det er nemlig lenge siden jeg har lest en så velskrevet og gripende historie om en så viljesterk, uredd og enestående gutt som man bare har lyst til å omfavne og si at alt skal bli bra.» - Moss Avis

«Boken er sinnrikt og grusomt skrudd sammen. Dette er et psykologisk dypdykk i menneskets innerste mørke. En bok du blir sugd inn i - og du kommer ikke ut igjen før du er ferdig. Så har da også boken fått den prestisjetunge Edgar-prisen. Forfatteren blir karakterisert som verdens beste krimforfatter - dette er boken 'alle snakker om'. Gru deg!» - Bokinspirator Liv Gade i Familien

John Hart

Det siste
barnet

Oversatt av

Christian Rugstad

FONT FORLAG

Denne boken er tilegnet

Nancy og Bill Stanback,

Annie og John Hart,

Kay og Norde Wilson.

Foreldre, venner,

viktige rådgivere.

Andre bøker på norsk av samme forfatter:

VED ELVEN (2011)

Innholdsfortegnelse

FORFATTERENS TAKK

PROLOG

KAPITTEL EN

KAPITTEL TO

KAPITTEL TRE

KAPITTEL FIRE

KAPITTEL FEM

KAPITTEL SEKS

KAPITTEL SJU

KAPITTEL ÅTTE

KAPITTEL NI

KAPITTEL TI

KAPITTEL ELLEVE

KAPITTEL TOLV

KAPITTEL TRETTEN

KAPITTEL FJORTEN

KAPITTEL FEMTEN

KAPITTEL SEKSTEN

KAPITTEL SYTTEN

KAPITTEL ATTEN

KAPITTEL NITTEN

KAPITTEL TJUE

KAPITTEL TJUEEN

KAPITTEL TJUETO

KAPITTEL TJUETRE

KAPITTEL TJUEFIRE

KAPITTEL TJUEFEM

KAPITTEL TJUESEKS

KAPITTEL TJUESJU

KAPITTEL TJUEÅTTE

KAPITTEL TJUENI

KAPITTEL TRETTI

KAPITTEL TRETTIEN

KAPITTEL TRETTITO

KAPITTEL TRETTITRE

KAPITTEL TRETTIFIRE

KAPITTEL TRETTIFEM

KAPITTEL TRETTISEKS

KAPITTEL TRETTISJU

KAPITTEL TRETTIÅTTE

KAPITTEL TRETTINI

KAPITTEL FØRTI

KAPITTEL FØRTIEN

KAPITTEL FØRTITO

KAPITTEL FØRTITRE

KAPITTEL FØRTIFIRE

KAPITTEL FØRTIFEM

KAPITTEL FØRTISEKS

KAPITTEL FØRTISJU

KAPITTEL FØRTIÅTTE

KAPITTEL FØRTINI

KAPITTEL FEMTI

KAPITTEL FEMTIÉN

KAPITTEL FEMTITO

KAPITTEL FEMTITRE

KAPITTEL FEMTIFIRE

KAPITTEL FEMTIFEM

KAPITTEL FEMTISEKS

KAPITTEL FEMTISJU

KAPITTEL FEMTIÅTTE

KAPITTEL FEMTINI

KAPITTEL SEKSTI

KAPITTEL SEKSTIEN

KAPITTEL SEKSTITO

EPILOG

FORFATTERENS TAKK

Mange mennesker har hjulpet meg under arbeidet med denne boken. Takk til Sally Richardson, Matthew Shear, Andrew Martin og Thomas Dunne for deres sterke engasjement. Takk også til markedsføringsgeniet Matt Baldacci og de fantastiske menneskene som arbeider sammen med ham: Tara Cibelli, Kim Ludlam og Nancy Trypuc. Det vakre omslaget fanger mye av bokens ånd, og for det takker jeg David Rotstein og Ervin Serrona. Jeg takker Kenneth J. Silver, Kathy Turiano og Nina Frieman i produksjonsavdelingen, og Jonathan Bennett i design. Som alltid en spesiell hilsen til de hardtarbeidene proffene i St. Martin’s salgsteam – dere er best. Få bøker klarer seg uten god PR, så takk til PR-teamet mitt, Hector DeJean og Tammy Richards-LeSure. Jeg er så heldig å ha de beste redaktørene i bransjen – Pete Wolverton og Katie Gilligan – som vet hvor stor pris jeg setter på deres slit. Ikke desto mindre sier jeg det her: «Takk til dere to. Dere er fabelaktige.» Takk som alltid til min agent Mickey Choate. Og takk til mine første lesere, Clint Robins, Mark Witte, James Randolph og Debbie Bernhardt – dere fortsetter å spille en livsviktig rolle i prosessen. En særlig takk går til Clyde Hunt og John Yoakum, som lånte meg navnene sine vel vitende om at jeg kanskje ville misbruke dem. Takk til Mark Stanback og Bill Stanback, som fortalte meg om ørner. Til slutt, viktigst av alt, takker jeg min kone Katie, som er min beste venn og mitt livs kjærlighet, og mine døtre Saylor og Sophie, de storøyde mestere av daglang fryd og uskyldig entusiasme.

PROLOG

Asfalten skar gjennom landet som et arr, et langt og mattsvart brannsår. Ennå sitret ikke luften, men sjåføren visste at det ikke var lenge igjen: Det sviende lyset, heteflimmeret langt der fremme, hvor den blå himmelen hamret ned på jorden. Han rettet på solbrillene og kastet et blikk i det store speilet over frontruten. Der så han hele bussen og alle passasjerene. I tretti år hadde han sett alle slags folk i det speilet: de søte jentene og de nedbrutte mennene, fyllikene og gærningene, de storbrystede kvinnene med røde, rynkete spedbarn. Sjåføren kunne lukte trøbbel på en mils avstand; han visste hvem som hadde det greit og hvem som var på rømmen.

Sjåføren så på guttungen.

Han så ut som en rømling.

Han flasset på nesen, men under solbrentheten var huden gustenblek, som om han led av søvnløshet eller underernæring eller begge deler. Kinnbeina sto som skarpe blader under den stramme huden. Han var ung og sped, ti år kanskje, med stritt og bustete svart hår. Klippen var hakkete og ujevn, som om han hadde gjort det selv. Skjortekraven var frynsete og buksebeina slitt. Skoene var bortimot utgåtte. I fanget hadde han en blå ryggsekk. Hva den enn inneholdt, var det ikke mye av det.

Det var en pen gutt, men sjåføren bet seg først og fremst merke i øynene hans. De var store og mørke og i bevegelse hele tiden, som om de øvrige passasjerene trengte seg på ham og gjorde ham brydd, denne varme massen av menneskekropper som så ofte var å se på en skranglete buss en solsvidd morgen i North Carolinas sandete åser: en håndfull løsarbeidere, noen få sabbete bråkmakere som så ut som tidligere militære, en og annen familie, noen gamlinger, et par tatoverte tenåringer som satt og hang i baksetet.

Guttens blikk fant oftest veien til mannen på den andre siden av midtgangen, en selgertype med glattslikket hår i skrukkete dress og tøysko med gummisåler. På bussen satt også en svart mann med en lefsete bibel og en brusflaske mellom knærne; også han så ut til å fange guttungens blikk. I setet bak satt en gammel dame i en kjole i et pergamentaktig stoff. Da hun lente seg fram for å spørre gutten om noe, ristet han svakt på hodet og svarte omhyggelig.

Nei, ma’am.

Ordene hans steg som røyk, og damen lente seg tilbake. Fingrene som holdt rundt brillesnoren hadde blålige årer. Hun så ut av vinduet. Det glimtet i brilleglassene, som mørknet idet veien skar gjennom et furuholt med grønne skyggedammer under greinene. Det samme grønnskjæret fylte bussen, og sjåføren gransket mannen i den skrukkete dressen. Tømmermannsvette perlet på den bleke huden, og han hadde uvanlig små øyne og en rastløshet i kroppen som skrapte mot sjåførens nerver. Mannen flyttet på seg i setet annethvert minutt. Han la det ene beinet over det andre og tok det ned igjen, lente seg forover, så bakover, mens fingrene trommet på kneet under den ufikse dressbuksen. Han svelget hver gang han kikket bort på guttungen, så flyttet han blikket kjapt, før han igjen lot det drive tilbake og bli hengende.

Sjåføren var trøtt og lei, han hadde sett det meste, men han sørget for å holde orden på bussen sin. Han tolererte ikke fyll og bråk og skrål. Sånn hadde moren hans oppdratt ham for femti år siden, og sånn mente han at det fortsatt burde være. Derfor holdt han øye med guttungen og pomadeslusken med de ivrige øynene. Han så ham kikke bort på guttungen, så ham rykke tilbake i det fettete setet idet kniven dukket fram.

Bevegelsen var skjødesløs, naturlig. Guttungen dro den opp av lommen og foldet bladet ut med tommelen. Han holdt den et øyeblikk, så fisket han et eple fram fra sekken og delte det med en jevn, rask bevegelse. Eplelukten bredte seg over de flekkete setene og det møkkete gulvet. Selv gjennom dieselstanken fanget sjåføren den skarpe, søte duften. Gutten kikket bort på mannens oppsperrede øyne og blasse, glattslikkede ansikt, så foldet han sammen kniven og stakk den i lommen.

Sjåføren slappet av og festet blikket på veien. I noen få, lange minutter ble han sittende og kjøre uten å la seg distrahere av noe. Han syntes det var noe kjent med guttungen, men klarte ikke å sette fingeren på det. Tretti år. Han satte den tunge kroppen til rette i setet.

Han hadde sett så mange guttevalper.

Så mange rømlinger.

Gutten var klar over at sjåføren holdt øye med ham. Det var en evne han hadde, en ferdighet. Han visste det, selv om sjåføren hadde på seg mørke solbriller og det store speilet var buet. Dette var den tredje turen med bussen på like mange uker. Han hadde sittet på forskjellige plasser og hatt på seg forskjellige klær, men han regnet likevel med at noen før eller senere ville spørre hva han gjorde på en ekspressbuss klokken sju en vanlig hverdag, når andre barn var på skolen. Han antok at spørsmålet ville komme fra sjåføren.

Men det hadde ennå ikke skjedd.

Gutten snudde seg mot vinduet slik at ingen ville forsøke å snakke til ham. Han så speilbildene i ruten, bevegelsene og ansiktene. Han tenkte på skyskrapertrær og brune fjær med snøhvite spisser.

Kniven laget en bul i lommen hans.

Førti minutter senere stanset bussen med et rykk ved en liten bensinstasjon fortapt i havet av furutrær og busker og varm, sandete jord. Gutten gikk bortover den smale midtgangen og hoppet ned fra det nederste trinnet før sjåføren rakk å si noe om at det ikke sto noe annet enn en kranbil på parkeringsplassen, eller at ingen voksne var der for å hente ham, en tretten år gammel gutt som knapt så ut til å være ti. Han holdt hodet vendt slik at solen sved ham i nakken. Han slengte sekken på ryggen. En sky av diesel steg opp bak ham, så startet bussen med et rykk og rullet sørover.

Utenfor bensinstasjonen sto det to pumper og en lang benk. En mager olding i flekkete arbeidsklær nikket til ham bak et skittent vindu, men kom ikke ut i heten. Brusautomaten på skyggesiden av huset var så gammel at den bare forlangte femti cents for en flaske. Gutten gravde i lommen, fisket fram fem tynne dimes og kjøpte en grapesoda, en kald glassflaske som datt ned i rennen. Han vippet av korken, snudde seg mot retningen bussen var kommet fra og begynte å traske bortover den støvete, svarte slangeveien.

En halv mil og to avstikkere senere var veien så godt som borte. Asfalten var blitt grus, grusen var blitt glissen. Skiltet hadde ikke forandret seg siden sist. Det var gammelt og slitt, malingsflak flasset av og blottla treverket under: Alligator River Rovfuglreservat. Over bokstavene svevde en stilisert ørn med malingsflassende vinger.

Gutten spyttet tyggegummien i hånden og klasket den på skiltet idet han gikk forbi.

Han brukte to timer på å finne et rede, to timer med svette og tornekratt og mygg som dekket huden hans med illrøde flekker. Han så det massive virvaret av kvister i de øverste greinene på en høy sumpfuru som vokste rett opp av den fuktige jorden på elvebredden. Han gikk rundt treet to ganger, men fant ingen fjær på bakken. Sollyset perforerte skogen, og himmelen var så ren og blå at den skar ham i øynene. Redet var en flekk høyt der oppe.

Han ristet av seg sekken og begynte å klatre. Barken var ru og grov mot den solbrente huden hans. Han kikket nervøst etter ørnen mens han klatret. Det sto et utstoppet eksemplar på museet i Raleigh, og han husket godt villskapen den utstrålte. Øynene var av glass, men vingespennet var halvannen meter fra spiss til spiss, og klørne var like lange som guttens langfinger. Nebbet alene kunne rive ørene av på en voksen mann.

Det eneste han ville ha, var en fjær. Aller helst en ren, hvit halefjær, eller en av de store, brune fjærene fra en vinge, men når alt kom til alt ville han bli glad om han fant den minste fjæren fra den mykeste delen av ørnekroppen, en ungfjær, kanskje, eller en fra det bløte, dunete stedet under vingefestet.

Det ville være bra nok uansett.

Magi var magi.

Jo høyere han klatret, desto mer bøyde greinene seg. Vinden fikk treet til å svaie, og gutten svaiet med. Hver gang det kom et kraftigere vindkast, presset han ansiktet mot barken mens hjertet hamret og fingerknokene hvitnet. Furuen var en konge, så høy at til og med elven ble liten under den.

Han nærmet seg toppen. På så kloss hold var redet like bredt som et spisebord, og det veide sikkert hundre kilo. Det var flere tiår gammelt, og stinket av dritt og råttent kaninkjøtt. Gutten åpnet seg for stanken, for kraften i den. Han flyttet en hånd og plantet en fot på en grein som var grå og værbitt og ribbet for bark. Under ham marsjerte furuskogen videre mot fjerne åser. Elven buktet seg blank og skinnende kullsvart. Han dro seg opp over kanten av redet og fikk se to bleke og spettete ørnunger i bunnen av det. De åpnet de små nebbene sine og gapte etter mat. Samtidig hørte gutten en lyd som fra lakener på en tørkesnor når vinden blåser opp. Han kikket skremt opp, og så ørnen stupe ned fra en skyfri himmel. Et øyeblikk så gutten bare fjær, før vingene bakset og klørne skjøt fram.

Fuglen skrek.

Gutten slengte opp armene idet klørne sank inn i ham; så falt han, og ørnen – med lysegule øyne og klørne kroket i huden og skjorten hans – falt sammen med ham.

Tretten minutter på fire rullet en buss inn på parkeringsplassen foran den samme lille bensinstasjonen. Det var en annen buss, med snuten vendt nordover, og en annen sjåfør. Døren gikk opp med en skramlende lyd, og en håndfull støle og lemstre mennesker sjokket ut. Sjåføren var mager, med en trett geip i det tjuefemårige, mørkladne ansiktet. Han kastet knapt et blikk på den spinkle guttevalpen som reiste seg fra benken og haltet bort til bussdøren. Han la ikke merke til de opprevne klærne eller fortvilelsen i guttens ansikt. Og hvis det var blod på hånden som rakte fram billetten, var det så visst ikke sjåførens sak å mene noe om det.

Gutten ga fra seg billetten. Han dro seg opp trappen mens han forsøkte å holde den fillete skjorten sammen. Sekken hans var tung og fullstappet, og sømmene i bunnen var flekket av noe rødt. Det fulgte en lukt med gutten, en lukt av leire og elv og noe rått; men heller ikke det var sjåførens sak. Gutten gikk lenger inn i bussens halvmørke. Han skumpet til en seterygg på veien mot det bakerste setet, hvor han satte seg alene i hjørnet. Han klemte sekken mot brystet og la beina på setet. Han hadde dype sår i huden og flenger i halsen, men ingen så på ham, ingen brydde seg. Han klemte sekken tettere inntil seg, kjente en sist rest av varme, den knuste kroppen, som en pose med brukne kvister. Han så for seg de små, dunete ørnungene alene i redet. Alene i redet uten mat.

Guttungen vugget fram og tilbake i mørket.

Han vugget i mørket og gråt varme, bitre tårer.

KAPITTEL EN

Johnny hadde lært tidlig. Når folk spurte ham hvorfor han var så annerledes, hvorfor han var så stille, hvorfor øynene hans liksom slukte lyset, var det det han sa til dem. Han lærte tidlig at det ikke fantes noe trygt sted. Ikke bakhagen eller lekeplassen, ikke verandaen foran huset eller den fredelige veien som strøk langs utkanten av byen. Ikke noe trygt sted, ingen til å beskytte deg.

Barndommen var en illusjon.

Han hadde vært oppe i en time allerede. Han ventet til nattens lyder stilnet, til solen gled nær nok til at det kunne kalles morgen. Det var mandag og fremdeles mørkt, men Johnny sov ikke stort. Han våknet for å sjekke mørke vinduer. Han kjente etter om dørene var låst to ganger hver natt, kikket ut på den øde gaten og grusveien som lyste kalkhvitt når månen steg. Han så inn til moren, bortsett fra når Ken var der. Ken var hissig og gikk med en stor gullring som laget perfekt ovale blåmerker.

Også det hadde han lært.

Johnny dro på seg en T-skjorte og frynsete dongeribukser, så gikk han bort til soveromsdøren og åpnet den på klem. Lys strømmet ut i den smale gangen, og luften kjentes tung og tett. Han luktet sigaretter og brennevinssøl, antagelig whisky. I et glimt husket Johnny hvordan morgenene pleide å lukte; egg og kaffe og den skarpe eimen av farens etterbarberingsvann. Det var et godt minne, så han presset det ned, knuste det. Det gjorde bare alt så mye verre.

I hallen kjente han de strie teppehårene under tærne. Døren til morens rom var slarkete. Den var hul og umalt og passet ikke i karmen. Den opprinnelige døren lå knust til pinneved i bakhagen, sparket av hengslene en måned tidligere, da Ken og Johnnys mor havnet i krangel sent en kveld. Hun ville ikke fortelle ham hvorfor de kranglet, men Johnny gjettet på at det hadde noe med ham å gjøre. For et år siden ville ikke Ken hatt et fnugg av en sjanse hos en kvinne som henne, og Johnny lot ham aldri glemme det. Men det var for et år siden. Et helt liv.

De hadde kjent Ken i årevis, eller trodd at de gjorde det. Johnnys far var byggmester, og Ken bygget boligfelt. De jobbet godt sammen fordi Johnnys far var rask og dyktig, og fordi Ken var smart nok til å respektere ham. Derfor hadde Ken alltid vært vennlig og oppmerksom, selv etter kidnappingen, helt til Johnnys far ikke lenger orket å bære sorgen og skyldfølelsen, og dro sin vei. Etter det var respekten som blåst bort, og Ken begynte å stikke innom stadig vekk. Nå var det han som regjerte. Han sørget for at Johnnys mor forble svak og alene, at hun gikk på piller eller alkohol. Han fortalte henne hva hun skulle gjøre, og hun gjorde det. Sett en steik i ovnen. Gå på soverommet. Lås døren.

Johnny suget alt til seg med de svarte øynene sine og var ofte på kjøkkenet om natten med tre fingrer på den svære kniven i treblokken mens han så for seg det myke punktet over Kens brystkasse og tenkte på det.

Mannen var et rovdyr, og Johnnys mor hadde falmet til ingenting. Hun veide knapt mer enn førtifem kilo og var skranten som en kronisk syk. Men Johnny så at mannfolkene glante på henne, og at Ken ble sjalu når hun klarte å komme seg ut av huset. Selv om huden var blek, var den ren og feilfri, og øynene var store og dype og fylt av smerte. Hun var trettitre og så ut som en engel, om det fantes noe sånt. Mørkhåret og skjør og overjordisk. Når hun kom inn i et rom, sluttet mennene med det de holdt på med og ble stående og glo som om huden hennes glødet, som om hun når som helst kunne lette fra gulvet.

Hun brød seg ikke om det. Selv før datteren hennes forsvant, hadde hun brydd seg lite om hva andre mennesker mente om hvordan hun så ut. Blå dongeribukser og T-skjorter. Hestehale og litt sminke iblant. Hennes verden hadde vært et lite, fullkomment sted hvor hun elsket mannen sin og ungene sine, hvor hun stelte i hagen, arbeidet frivillig for kirken og sang for seg selv på regnværsdager. Men ikke nå lenger. Nå var det stillhet og tomhet og smerte. Hun var bare en blek skygge av det mennesket hun en gang hadde vært, men skjønnheten var blitt hengende ved henne. Johnny så den hver dag, og hver dag forbannet han fullkommenheten hennes. Hadde hun vært stygg, ville ikke Ken hatt bruk for henne. Hadde hun hatt stygge barn, ville søsteren hans fortsatt ha sovet i rommet ved siden av hans. Men hun var som en dukke, eller noe ikke helt virkelig, som om hun hørte hjemme i et skap med lås på. Hun var det vakreste mennesket Johnny noensinne hadde kjent, og han hatet henne for det.

Hatet det.

For så mye hadde livet hans forandret seg.

Johnny gransket døren til morens rom. Kanskje var Ken der inne, kanskje ikke. Han la øret mot treverket og holdt pusten. Han visste det som regel, men før i natt hadde han ikke sovet på flere dager, og da han endelig sluknet, hadde han sovet som en stein. Svart og stille. Dypt. Da han våknet, skjedde det brått, som om han hørte en rute bli knust. Det skjedde klokken tre.

Han tok nølende et skritt tilbake fra døren, så snek han seg bortover gangen. Lyset på badet ble stående og dure etter at han hadde slått på bryteren. Medisinskapet sto åpent, og han så pillene: Xanax, Prozac, noen blå, noen gule. Han plukket opp et glass og leste på etiketten. Vicodin. Den var ny. Xanax-glasset var åpent, piller på benken. Johnny kjente at raseriet boblet. Xanax-en hjalp Ken til å roe seg etter en kveld med godsakene.

Det var Kens ord.

Godsakene.

Johnny skrudde lokket på glasset og gikk ut av badeværelset.

Huset var en svinesti, og han minnet seg selv på at det egentlig ikke var deres. Det virkelige huset deres var rent og ryddig. Det hadde et nytt tak som han hadde hjulpet til med å legge. Han hadde klatret opp stigen hver bidige dag i påskeferien, rakt faren takspon og hatt spiker i et verktøybelte der han hadde risset inn sitt eget navn. Det var et godt hus, med steinvegger og en bakhage som hadde mer å by på en jord og ugress. Det lå bare noen få kilometer unna, men føltes fjernt, et annet slags nabolag med velholdte hus i store, grønne hager. Huset var etset inn i erindringen. Men banken eide det nå. De hadde gitt moren hans noen papirer og plantet et skilt i hagen.

Dette var et av Kens utleiehus. Han hadde rundt hundre stykker, og Johnny mente at dette antagelig var det verste, en helvetes rønne i utkanten av byen. Kjøkkenet var lite, med anløpent metall og på gulvet var det slitte linoleumsplater som krøllet seg i hjørnene. En lyspære glødet over komfyren, og Johnny snudde seg langsomt rundt. For noe svineri: sneiper på en asjett, tomflasker og whiskyglass. Speilet lå på kjøkkenbordet, og Johnny så rester av det hvite pulveret i lyset. Synet gjorde ham kald innvendig. En sammenrullet hundredollarseddel hadde falt på gulvet. Johnny plukket den opp og glattet den ut. Han hadde ikke fått et skikkelig måltid på en uke, og Ken sniffet kokain med en hundrelapp.

Han plukket opp speilet, tørket av det med et fuktig kjøkkenhåndkle og hengte det tilbake på veggen. Faren hans pleide å speile seg i det, og Johnny kunne fortsatt se for seg hvordan de store, stive fingrene hans strevde med det gjenstridige slipset på søndagene. Han gikk i dress bare når han skulle i kirken, og ble brydd når han oppdaget at sønnen hans betraktet ham. Johnny så det: den plutselige rødmen og deretter det skøyeraktige smilet. «Gudskjelov at jeg har moren din,» sa han, og så knøt hun slipset for ham.

Hendene hans over korsryggen hennes.

Kysset og blunket som kom etterpå.

Johnny tørket av speilet igjen. Så rettet han på det. Nå hang det som det skulle.

Ytterdøren gled stivt opp, og Johnny gikk ut i den fuktige, mørke morgenen. En gatelykt blunket femti meter nede i gaten. Billykter malte en lyskrans over en fjern ås.

Kens bil var borte, og Johnny kjente en søt og skamfull lettelse. Ken bodde på den andre siden av byen i et stort, nymalt hus med store vinduer og en garasje med plass til fire biler. Johnny trakk pusten dypt, så for seg moren bøyd over det speilet, og sa til seg selv at hun ikke var falt så dypt. Det var Kens greie, ikke hennes. Han tvang seg til å løsne de harde knyttnevene. Luften var ren og frisk, og han konsentrerte seg om den istedenfor. Han sa til seg selv at det var en ny dag, at det kunne skje noe fint. Men morgenene var harde for moren hans. Hun åpnet øynene, og straks husket hun at de aldri hadde funnet den eneste datteren hennes.

Johnnys søster.

Tvillingen hans.

Alyssa ble født tre minutter etter Johnny, og de var så like som toeggede tvillinger kunne være. De hadde det samme håret og ansiktet, den samme latteren. Hun var jente, jo da, men på tjue meters avstand var det vanskelig å se forskjell på dem. De sto på samme måte, gikk på samme måte. Som regel våknet de samtidig om morgenen, selv om de lå i hvert sitt rom. Johnnys mor sa at de hadde hatt sitt eget språk da de var små, men det kunne ikke Johnny huske. Det han husket, var at han det meste av sitt liv aldri hadde vært alene; det hadde vært en egen følelse av tilhørighet som bare de to forsto. Men Alyssa var borte, og alt var borte med henne. Det var sannheten, sånn var det bare, og den hadde spist moren hans opp innenfra. Så Johnny gjorde det han kunne. Han sjekket låsene om kvelden og ryddet opp i rotet. I dag tok det tjue minutter. Så satte han på kaffen og tenkte på den sammenrullede seddelen.

Hundre dollar.

Mat og klær.

Han gikk gjennom huset en siste gang. Flasker, borte. Spor etter dop, borte. Han åpnet vinduer og slapp utsiden inn. Så tok han en kikk i kjøleskapet. En liten slant skvalpet i bunnen av melkekartongen da han ristet på den. Ett egg igjen. Han åpnet morens veske. Hun hadde ni dollar og noe småmynt. Johnny lot pengene ligge og lukket vesken. Han fylte et glass med vann og ristet to aspirin ut av en flaske. Han gikk bortover gangen og åpnet døren til morens rom.

Morgengryets første, grove lys stanget mot ruten, en oransje hvelving bak de svarte trærne. Moren lå på siden med håret over ansiktet. Blader og bøker på nattbordet. Han ryddet plass til glasset og la hodepinetablettene på den oppskrapte bordplaten. En kort stund ble han stående og lytte til åndedrettet hennes, så fikk han se seddelbunken som Ken hadde lagt igjen ved sengen. Noen tjuedollarsedler, en femtilapp. Kanskje et par hundre dollar til sammen. Skrukkete, flekkete.

Skrellet av en seddelrull.

Kastet. Kassert.

Bilen i oppkjørselen var gammel, en stasjonsvogn som Johnnys far hadde kjøpt for mange år siden. Lakken var ren og vokset, trykket i dekkene ble sjekket hver uke, men det var alt Johnny kunne gjøre. Eksosrøret spydde fortsatt blå røyk hver gang han vred om tenningen; passasjervinduet gikk ikke helt opp. Han ventet til eksosen ble hvit, så satte han bilen i gir og rullet ned til enden av oppkjørselen. Han så seg vaktsomt rundt før han lirket bilen ut i gaten. Han kjørte langsomt og holdt seg til småveier. Det nærmeste supermarkedet lå bare tre kilometer unna, men det var stort og lå ved en hovedvei, og Johnny visste at folk kanskje ville gjenkjenne ham der. Han la til drøye fire kilometer og kjørte til en liten matvarebutikk der subb og fattiglus handlet. Bensin kostet penger og maten ville sikkert bli dyrere, men han hadde egentlig ikke noe valg. Barnevernet hadde allerede vært på døren to ganger.

Bilen gled inn blant de andre på parkeringsplassen. De fleste var gamle og amerikanske. En mørk sedan rullet inn bak ham og stanset like ved inngangen. Solen speilte seg i ruten, og en enslig, ansiktsløs mann satt bak rattet. Han steg ikke ut. Johnny betraktet ham idet han gikk mot butikken.

Johnny ble skvetten når han så enslige menn i parkerte biler.

Handlevognen slingret der han trillet den langs den ene raden etter den andre. Bare det aller nødvendigste, sa han til seg selv. Melk, juice, bacon, egg, brød, frukt. Han kjøpte mer aspirin til moren. Tomatjuice så også ut til å hjelpe.

Politimannen stanset ham i enden av den åttende raden. Han var høy og bred, med brune øyne som var altfor milde i forhold til rynkene i ansiktet og den skarpe kjeven. Han hadde ingen handlevogn og sto med hendene i lommene. Johnny visste med det samme at han hadde fulgt etter ham inn i butikken. Han hadde det uttrykket, en slags resignert tålmodighet.

Johnny hadde mest lyst til å løpe.

«Hei på deg, Johnny,» sa politimannen. «Åssen går det?»

Håret hans var lengre enn Johnny husket det. Det hadde samme farge som øynene, og krøllet seg uflidd over skjortekraven. Nye sølvtråder ved tinningene. Ansiktet hans var blitt magrere, og Johnny skjønte instinktivt at det hadde vært et tøft år for ham også. Selv om politimannen var svær, virket han sammenpresset på et vis, plaget, men sånn så verden stort sett ut for Johnny, så han visste ikke sikkert. Politimannens stemme var dyp og bekymret. Den vekket så mange fæle minner at Johnny i farten hverken klarte å snakke eller røre seg. Politimannen tok et skritt fram, og med seg hadde han det samme tenksomme uttrykket som Johnny hadde sett så ofte, det samme uttrykket av deltagende bekymring. Noe i Johnny ønsket å like ham, stole på ham, men han var fortsatt den som hadde latt Alyssa forsvinne. Han var fortsatt den som hadde mistet henne.

«Greit,» svarte Johnny. «Du vet. Driver på.»

Politimannen kikket på klokken og gransket deretter Johnnys møkkete klær og bustete, svarte hår. Klokken var tjue minutter på sju. Hverdag. Skoledag. «Hørt noe fra faren din?»

«Nei.» Johnny prøvde å skjule den brå skammen. «Ingenting.»

«Synd.»

Øyeblikket dro ut, men politimannen rikket seg ikke. De brune øynene vek ikke, og på nært holdt så han akkurat så stor og sindig ut som den første gangen han kom hjem til Johnny. Men det var et annet minne, så Johnny stirret på mannens tjukke håndledd, på de rene, butte neglene. Stemmen hans sprakk da han snakket. «Moren min fikk et brev en gang. Hun sa at han var i Chicago, kanskje på vei til California.» Pause, blikket som flyttet seg fra hånd til gulv. «Han kommer tilbake.»

Johnny sa det bestemt. Politimannen nikket og vendte ansiktet bort. Spencer Merrimon hadde dratt sin kos to uker etter at datteren hans var blitt kidnappet. For mye smerte. For mye skyldfølelse. Kona hans lot ham aldri glemme at han skulle ha hentet jentungen, lot ham aldri glemme at hun ikke ville ha gått den veien i skumringen hvis han bare hadde gjort det han skulle.

«Det var ikke hans feil,» sa Johnny.

«Det har jeg aldri sagt at det er.»

«Han var på jobben. Han glemte tida. Det var ikke hans feil.»

«Vi gjør feil alle sammen, gutt. Hver eneste en. Faren din er en bra mann. Det må du aldri tvile på.»

«Det gjør jeg ikke heller.» Johnnys stemme ble brått tverr.

«Bra.»

«Det vil jeg aldri gjøre.» Johnny kjente at fargen rant av ansiktet hans. Han kunne ikke huske sist han hadde sagt så mange ord til en voksen, men det var et eller annet ved denne politimannen. Han var utgammel, førti eller noe, men han presset aldri på, og han hadde en varme i ansiktet, en vennlighet som ikke virket som om den var falsk eller påtatt for å få en unge til å stole på ham. Blikket hans var alltid rolig, og en del av Johnny håpet at han var en god nok politimann til å gjøre alt bra igjen. Men ett år var gått, og søsteren hans var fremdeles borte. Johnny måtte forholde seg til det som skjedde her og nå, og her og nå var denne politimannen ikke en venn.

Det var barnevernet, som bare ventet på et påskudd; og så var det tingene Johnny gjorde, stedene han dro når han skulket skolen, sjansene han tok når han snek seg ut etter midnatt. Hvis politimannen hadde visst hva Johnny drev på med, ville han være tvunget til å ta affære. Fosterhjem. Dommere.

Han ville ha stoppet Johnny hvis han kunne.

«Åssen går det med moren din?» spurte politimannen. Øynene var spørrende, hendene hvilte på handlevognen.

«Trøtt,» sa Johnny. «Lupus, hvis du skjønner. Hun blir fort trøtt.»

Politimannen rynket pannen for første gang. «Sist jeg støtte på deg her, sa du at hun hadde borelliose.»

Han hadde rett. «Nei, jeg sa at hun hadde lupus.»

Politimannens ansikt myknet, og han løftet hånden fra handlevognen. «Det fins folk som gjerne vil hjelpe. Folk som forstår.»

Johnny ble brått sint. Ingen forsto, og ingen ville hjelpe. Aldri. «Hun hangler bare litt. Sliten. Det er alt.»

Politimannen lot løgnen passere, men ansiktet hans var fremdeles sørgmodig. Johnny så at blikket hans gled ned mot aspirinen, tomatjuicen. De dvelende øynene hans røpet at han visste mer enn de fleste om fylliker og dopmisbrukere. «Du er ikke den eneste som har det vondt, Johnny. Du er ikke alene.»

«Alene nok.»

Politimannen sukket tungt. Han dro et kort opp av skjortelommen og skrev et telefonnummer på baksiden. Han rakte det til gutten. «Hvis du skulle trenge noe.» Han virket bestemt. «Når som helst på døgnet. Jeg mener det.»

Johnny kastet et blikk på kortet og stakk det i bukselommen. «Vi klarer oss,» sa han og skjøv vognen rundt politimannen, som i det samme la en hånd på guttens skulder.

«Hvis han noensinne slår deg igjen …»

Johnny stivnet.

«Eller moren din …»

Johnny ristet av seg hånden. «Vi klarer oss,» gjentok han. «Jeg fikser det.»

Han smøg seg forbi politimannen, livredd for at han skulle stanse ham, at han skulle stille flere spørsmål eller ringe en av damene med steinansikt fra barnevernet.

Handlevognen skrapte mot disken ved kassen, og en diger kvinne på en slitt krakk kikket ned på ham. Hun var ny i butikken, og Johnny så spørsmålet som sto skrevet i ansiktet hennes. Han var tretten, men så flere år yngre ut. Han dro hundrelappen opp av lommen og la den på båndet. «Kan du skynde deg litt, er du snill?»

Hun blåste en tyggegummiboble til den sprakk. «Så, så, lille venn,» sa hun og rynket pannen. «Nå skal vi se.»

Politimannen sto og hang tre meter unna, og Johnny kjente øynene hans i ryggen mens den tjukke damen slo inn varene. Johnny tvang seg til å puste, og et minutt senere gikk politimannen forbi ham. «Ta vare på kortet,» sa han.

«Greit.» Johnny orket ikke å møte blikket hans.

Politimannen snudde seg med et anstrengt smil. «Alltid godt å se deg, Johnny.»

Han gikk ut av butikken, og Johnny kunne se ham gjennom den store glassruten. Han gikk forbi stasjonsvognen, snudde seg og ble stående et øyeblikk. Han kikket inn gjennom ruten, så gikk han rundt for å ta en kikk på skiltet. Tilsynelatende tilfreds gikk han bort til sin egen bil og åpnet døren. Han krøket seg inn i halvmørket og satte seg.

Han ventet.

Johnny prøvde å få hjertet til å slå langsommere. Så grep han vekslepengene som lå i kassadamens klamme, kjøttfulle hånd.

Politimannen het Clyde Lafayette Hunt. Førstebetjent. Det sto på kortet hans. Johnny hadde en hel haug av dem i den øverste skuffen på rommet sitt, stukket inn under strømpene og et fotografi av faren. En sjelden gang kikket han på telefonnummeret som sto på kortet, men så tenkte han på barnehjem og fosterhjem. Han tenkte på den forvunne søsteren sin og på blyrøret han hadde liggende mellom sengen og den trekkfulle veggen. Han tenkte at politimannen antagelig mente det han sa. Han var antagelig en snill fyr. Men Johnny kunne aldri se på ham uten å tenke på Alyssa, og det krevde konsentrasjon. Han måtte se henne for seg levende og smilende, ikke i en kjeller med jordgulv eller i baksetet i en eller annen bil. Hun var tolv år sist han hadde sett henne. Tolv, med svart hår og gutteklipp. Fyren som så hva som skjedde, sa at hun gikk rett bort til bilen, og at hun smilte idet bildøren gikk opp.

Smilte helt til noen huket tak i henne.

Johnny hørte det ordet hele tiden. Smilte. Som om det hadde satt seg fast i ham, en låt på ett ord som han ikke klarte å få ut av hodet. Men han så ansiktet hennes når han sov. Han så henne se seg tilbake mens husene ble mindre og mindre. Han så den plutselige forskrekkelsen og han så henne skrike.

Johnny merket at kassadamen stirret på ham, og at han fortsatt holdt hånden med vekslepengene fremstrakt. Varene lå allerede i poser. Hun betraktet ham med et hevet øyenbryn mens kjevene knadde på en tyggis.

«Trenger du noe mer, lille venn?»

Johnny skvatt. Han klemte hånden rundt sedlene og dyttet dem ned i lommen. «Nei,» sa han. «Det er alt.»

Hun så forbi ham og bort på butikksjefen, som sto bak en lav skillevegg av glass. Johnny fulgte blikket hennes, så grep han posene. Hun trakk på skuldrene og han gikk ut av butikken, ut under en himmel som var blitt blå mens han handlet. Han holdt blikket på morens bil og forsøkte å overse førstebetjent Hunt. Posene gnisset mot hverandre. Melken skvulpet tungt på høyre side. Han la posene i baksetet og nølte. Politimannen betraktet ham fra bilen sin, som sto på skrå knappe seks meter unna. Han vinket da Johnny rettet seg opp.

«Jeg kan kjøre,» sa Johnny.

«Det tviler jeg ikke på.» Svaret overrumplet Johnny. Det var som om politimannen smilte. «Jeg vet at du er en tøffing,» sa han, og smilet var borte. «Jeg vet at du fikser det meste, men loven er loven.» Johnny rettet ryggen. «Jeg kan ikke la deg kjøre.»

«Men jeg kan ikke la bilen stå her,» sa Johnny. «Det er den eneste vi har.»

«Jeg kjører deg hjem.»

Johnny svarte ikke. Han lurte på om det fortsatt luktet sprit i huset. Han lurte på om han hadde ryddet bort alle pilleglassene.

«Jeg prøver å hjelpe deg, Johnny.» Politimannen ventet. «Folk gjør sånt, vet du.»

«Hva slags folk?» Bitterheten rant med ett ut av ham.

«Det er greit,» sa Hunt. «Alt i orden. Bare si meg hvor du bor.»

«Du vet hvor jeg bor. Jeg ser deg kjøre forbi iblant. Jeg ser at du saktner farten foran huset vårt. Så ikke lat som om du ikke vet det.»

Hunt hørte mistroen i stemmen hans. «Jeg prøver ikke å lure deg, gutt. Jeg må kalle opp en patruljebil og be den møte meg der. Derfor må jeg ha den nøyaktige adressen. Jeg må ha skyss tilbake til min egen bil.»

Johnny gransket politimannen. «Hvorfor kjører du så ofte forbi?»

«Som jeg sa, Johnny. Det fins folk som ønsker å hjelpe.»

Johnny var ikke sikker på om han trodde ham, men han oppga adressen, og så at han kalte opp en patruljebil og ba den møte ham ved huset. «Kom an.» Hunt steg ut av den sivile politibilen og gikk over parkeringsplassen til stasjonsvognen. Johnny åpnet passasjerdøren, og politimannen satte seg bak rattet. Johnny festet selen og ble sittende taus og stille. Ingen av dem rørte seg på en lang stund. «Jeg er lei meg for det med søsteren din,» sa Hunt omsider. «Jeg er lei meg for at jeg ikke klarte å finne henne og ta henne med hjem til dere. Det vet du, ikke sant?»

Johnny stirret rett fremfor seg med hvite knyttnever i fanget. Solen steg opp over tretoppene og presset heten inn gjennom ruten.

«Har du ingenting å si?» spurte Hunt.

Johnny snudde seg, og stemmen hans var flat da han snakket. «I går var det ett år siden det skjedde.» Han visste at han lød som en liten gutt. «Er du klar over det?»

Hunt virket brydd. «Ja,» sa han. «Jeg er klar over det.»

Johnny så bort. «Kan du ikke bare kjøre, vær så snill?»

Motoren startet opp, og blå eksos drev forbi Johnnys vindu. «Greit,» sa politimannen. «Greit det, Johnny.»

Han satte bilen i gir. De kjørte i taushet til utkanten av byen. Ingen ord, men Johnny luktet ham. Han luktet såpe og våpenolje, noe som kunne være sigarettrøyk i klærne hans. Han kjørte slik Johnnys far kjørte, raskt og sikkert, blikket på veien, en kikk i bakspeilet. Leppene strammet seg idet de nærmet seg huset, og Johnny tenkte, en siste gang, på at han hadde lovet å finne Alyssa og ta henne med hjem. Ett år siden nå. Et løfte.

En patruljebil ventet i oppkjørselen da de kom fram. Johnny steg ut og åpnet bakdøren for å ta ut handleposene. «Jeg kan hjelpe deg med dem,» sa Hunt.

Johnny bare så på ham. Hva ville han egentlig? Han hadde mistet henne.

«Jeg tar det,» sa Johnny.

Førstebetjent Hunt holdt Johnnys blikk helt til det var klart at han ikke kom til å si noe mer. «Ha det,» sa han endelig, og Johnny så ham sette seg inn i politibilen. Han sto bom stille med handleposene i armene mens bilen rygget ut i gaten. Hunt vinket. Johnny vinket ikke tilbake. Han sto i den støvete oppkjørselen og så politibilen klatre oppover den fjerne åsen for så å duppe over kanten og forsvinne. Han ventet til hjertet saktnet før han bar posene inn i huset.

Varene så små ut på kjøkkenbenken, men de føltes som noe større: en seier. Johnny ryddet dem på plass, satte på kaffen og kakket et egg over stekepannen. Blå flammer skjøt opp fra hullene i jernringen, og han så egget hvitne i kantene. Han vendte det varsomt, så la han det på en papptallerken. Telefonen ringte idet han strakte ut hånden etter en serviett. Han gjenkjente nummeret på displayet og grep røret før telefonen hadde rukket å ringe to ganger. Gutten i den andre enden hadde en hes stemme. Han var tretten han også, men røykte og drakk som en voksen. «Skulker du i dag? La oss skulke.»

Johnny kastet et blikk ut i gangen og svarte med dempet stemme. «Hei, Jack.»

«Jeg har vært og sett på noen hus borte på vestkanten. Et bedritent strøk. Skikkelig dårlig. Drøssevis med eksfanger der borte. Ikke så rart når du tenker over det.»

Det var en gammel lekse. Jack visste hva Johnny gjorde når han skulket skolen og snek seg ut etter mørkets frembrudd. Han ville hjelpe, delvis fordi han var en god gutt, delvis fordi han var en pøbel.

«Dette er ikke noen lek,» sa Johnny.

«Du kjenner ordtaket. En gave skal man bare ta imot. Dette er gratis hjelp. Ikke ta den for gitt.»

Johnny sukket. «Beklager, Jack. Det er bare en av de dagene.»

«Moren din?»

Johnnys hals snørte seg sammen, så han nikket bare. Jack var den siste vennen hans, den eneste som fortsatt ikke behandlet ham som en særing eller en stakkar å syns synd på. De hadde noe felles også. Han var liten, som Johnny, og hadde sine egne problemer å stri med. «Jeg tror jeg må gå på skolen i dag.»

«Vi må levere historieoppgaven,» sa Jack. «Har du gjort den?»

«Jeg leverte i forrige uke.»

«Faen. Er det sant? Jeg har ikke begynt på min engang.»

Jack var alltid sent ute med ting, og lærerne lot ham alltid slippe unna med det. Johnnys mor hadde en gang kalt Jack for en slyngel, og det stemte. Han nasket sigaretter fra lærerværelset og tok gelé i håret på fredager. Han drakk mer sprit enn barn hadde godt av og løy som en proff. Men han kunne holde på en hemmelighet og stilte opp når det krevdes. Han var sjarmerende, oppriktig når han gadd, og et øyeblikk følte Johnny at humøret steg. Men så veltet morgenen over ham igjen.

Førstebetjent Hunt.

Bunken med fettete pengesedler ved morens seng.

«Jeg må legge på,» sa Johnny.

«Hva med å skippe skolen?»

«Jeg må legge på.» Johnny la på. Han hadde såret Jack, men det var ikke til å unngå. Ikke nå. Han plukket opp tallerkenen, satte seg på verandatrappen og spiste egget med tre brødskiver til og et glass melk. Han var fortsatt sulten da han hadde spist ferdig, men det var bare fire og en halv time til lunsj.

Han kunne vente.

Johnny laget en kopp kaffe med melk og tok kruset med seg innover den dunkle gangen til morens rom. Vannglasset var tomt, tablettene var borte. Håret dekket ikke lenger ansiktet, og en solstrime falt over øynene hennes. Johnny satte kruset på bordet og åpnet et vindu. Kjølig luft strømmet inn fra skyggesiden av huset. Johnny gransket moren. Hun virket blekere, trettere, yngre og fortapt. Hun kom ikke til å våkne for å drikke kaffen, men han ville at den skulle stå der, bare i tilfelle. Så hun visste at han hadde laget den til henne.

Idet han snudde seg for å gå, stønnet hun i søvne og kastet på seg. Hun mumlet et eller annet mens hun sparket to ganger med beina, og så satte hun seg rett opp i sengen med store, skremte øyne. «Herregud!» sa hun. «Herregud!»

Johnny sto rett foran henne, men hun så ham ikke. Det som skremte henne, hadde ikke sluppet taket. Han lente seg fram, sa at det bare var en drøm, og et kort sekund var det som om øynene hennes kjente ham igjen. Hun strakte hånden ut mot ansiktet hans. «Alyssa,» sa hun med et spørsmål i stemmen.

Johnny følte at stormen kom. «Det er Johnny,» sa han.

«Johnny?» Hun blunket, og så raste dagen over henne. Hånden falt og hun rullet seg inn i sengetøyet igjen.

Johnny ventet noen sekunder, men hun åpnet ikke øynene igjen. «Er alt i orden?» spurte han til slutt.

«Mareritt.»

«Jeg har kaffe til deg. Vil du ha frokost?»

«Pokker.» Hun slengte av seg dynen og marsjerte ut av rommet. Hun så seg ikke tilbake. Johnny hørte baderomsdøren slamre.

Han gikk ut og satte seg på verandaen. Fem minutter senere stanset skolebussen i veikanten. Johnny reiste seg ikke, ble bare sittende. Til slutt kjørte bussen videre.

Det gikk nesten en time før moren hadde kledd på seg og kom ut til ham på verandaen. Hun satte seg ved siden av ham og la de tynne armene sine rundt knærne. Hun prøvde å smile, men klarte det ikke. Johnny husket den gang smilet hennes kunne lyse opp et helt rom.

«Unnskyld,» sa hun og dultet til ham med skulderen. Johnny så oppover veien. Hun dultet til ham igjen. «Unnskyld. Du vet… en unnskyldning.»

Han visste ikke hva han skulle si, kunne ikke forklare hvordan det føltes å vite at hun fikk vondt bare ved synet av ham. Han trakk på skuldrene. «Greit det.»

Han følte at hun lette etter de riktige ordene. Hun klarte ikke det heller. «Du rakk ikke bussen,» sa hun.

«Det gjør ingenting.»

«Det syns ikke skolen.»

«Jeg får gode karakterer. Ingen bryr seg om jeg er der eller ikke.»

«Treffer du fortsatt den rådgiveren?»

Han så kaldt på henne. «Det er et halvt år siden sist.»

«Å.»

Johnny så oppover veien igjen. Han følte at moren så på ham. Hun pleide å vite alt. De pleide å snakke sammen. Nå hadde stemmen hennes en skarp egg. «Han kommer ikke tilbake.»

Johnny så på moren. «Hva?»

«Du glaner alltid oppover veien. Hele tiden. Som om du venter at han skal komme gående over bakketoppen der borte.» Johnny åpnet munnen, men hun fortsatte. «Det kommer ikke til å skje.»

«Det kan du ikke vite.»

«Jeg prøver bare …»

«Det vet du ikke!»

Johnny sto nå, uten å huske at han hadde reist seg. Han knyttet nevene for andre gang denne morgenen, og noe varmt presset på mot veggene i brystkassen. Moren lente seg bakover, fortsatt med armene rundt knærne. Lyset sluknet i øynene hennes, og Johnny visste hva som kom. Hun strakte ut en hånd som ikke rakk fram til ham. «Han forlot oss, Johnny. Det er ikke din skyld.»

Hun begynte å reise seg. Leppene ble mykere og et uttrykk av smertelig forståelse bredte seg over ansiktet hennes, et sånt uttrykk som voksne brukte overfor barn som ikke riktig skjønte hvordan verden var skrudd sammen. Men Johnny forsto. Han kjente det uttrykket, og hatet det.

«Du skulle aldri ha sagt de tingene du sa.»

«Johnny …»

«Det var ikke hans feil at hun ble tatt. Du skulle aldri ha sagt det til ham.» Hun tok et skritt mot ham. Johnny ignorerte bevegelsen. «Han dro på grunn av deg.»

Hun stanset brått. Det medfølende draget var som blåst bort fra leppene hennes. «Det var hans skyld,» sa hun iskaldt. «Hans og ingen annens. Nå er hun borte, og jeg har ingenting.»

Johnny kjente sitringen bak på leggene. Etter noen sekunder skalv han over hele kroppen. De hadde hatt denne krangelen før, og den rev dem fra hverandre.

Hun rettet ryggen og snudde seg. «Du tar alltid hans parti,» sa hun, og så var hun borte, inne i huset, borte fra verden og den plassen det siste barnet hennes hadde i den.

Johnny stirret på den falmete døren og deretter på hendene sine. De skalv. Så svelget han følelsen. Han satte seg igjen og så vinden virvle opp støvet i veikanten. Han tenkte på det moren hadde sagt, så vendte han blikket mot åskanten. Det var ingen pen ås. Bare rufsete skog og små hus og grusveier, telefonlinjer som hang i buer mellom stolpene. Svart mot morgenhimmelen. Det var ikke noe spesielt med åsen, men han ble sittende lenge og se på den, helt til han fikk vondt i nakken. Da gikk han inn for å se til moren.