Gillian Flynn

Mørke rom

Oversatt av Stian Omland, MNO

FONT FORLAG

Tips: Hvis du leser denne e-boken i iBooks på en iPad, anbefaler vi deg å gå til ”Innstillinger”, velge ”iBooks” fra listen under ”Programmer”, og skru av ”Justert til full skjerm”. Det vil gi deg den beste sidevisningen.

KORT OM MØRKE ROM

Libby Day var en syv år gammel jentunge da moren og de to søstrene hennes ble myrdet – tilsynelatende i en satanistisk drapsorgie. Broren Ben ble dømt for ugjerningen og soner en 25-års fengselsstraff. I voksen alder blir Libby kontaktet av The Kill Club, en forening for mennesker som er sykelig opptatt av beryktede drapssaker og har satt seg fore å bevise at Ben er uskyldig dømt. Libby ser en mulighet til å tjene penger på historien sin og påtar seg å oppsøke aktører fra den blodige natten. Jakten fører henne blant annet til snuskete strippeklubber og dumpeplasser for giftig avfall, samtidig som forfatteren fletter inn skildringer av drapsnatten slik de døde familiemedlemmene og den dømte broren opplevde den. Gradvis avdekkes en utenkelig sannhet, og snart er Libby nok en gang på flukt fra en morder.

UTDRAG FRA ANMELDELSER AV MØRKE ROM

«Gillian Flynn er ekte vare, en skarp, sviende og medrivende historieforteller med sans for det makabre.»

Stephen King

«Skremmende og original, det er Flynns fortjeneste at hun kan få en sur, selvforaktende og ubehagelig hovedperson til å bli en man heier på.»

New York Magazine

«Når sannheten avdekkes, er den så snedig at selv ikke de skarpsindigste leserne vil ha forutsett den.»

Publishers Weekly

Til min stilige ektemann,
Brett Nolan

Familien Day kunne sikkert levd lenge

Men inni Bens hode var alt ut’av gjenge

Den gutten han ønsket seg djevelens makt

Så da drept’n familien i én grusom akt

Han kvelte Michelle, hun døde nok stille

Så kappet han Debby i biter, så ille

Moren sin, Patty, hun tok han til sist

Blåste av hodet med hagle, så visst

Libby, den vesle, hun strøk ikke med

Men å leve blant døde det gir ingen fred

– SKOLEGÅRDSRIM, RUNDT 1985

Libby Day

NÅ

Jeg har noe slemt i meg, like virkelig som et indre organ. Skjærer du opp magen min, kan det komme til å gli ut, klumpete og mørkt, og klaske i gulvet så du kan trampe på det. Det er Dayblodet. Noe er galt med det. Jeg var aldri noen snill liten jente, og jeg ble verre etter drapene. Vesle Foreldreløse Libby vokste opp mutt og dvask, skyflet rundt mellom en flokk halvfjerne slektninger – tremenninger og grandtanter og venners venner – i en rekke husvogner og halvråtne våningshus over hele Kansas. På skolen i arveklær etter den døde søsteren min: bluser med gulbrune armhuler. Bukser med sid bak, komisk posete, holdt på plass av et fillete belte strammet til det innerste hullet. På klassebildene var håret mitt alltid skjevt – hårspenner hang løst fra lokker som om flygende gjenstander hadde hektet seg fast i flokene – og jeg hadde alltid bulende poser under øynene, full vaktmesterkone-øyne. Kanskje en motstrebende bue i leppene der hvor det burde vært et smil. Kanskje.

Jeg var ikke noe elskelig barn, og jeg hadde vokst opp til å bli en dypt uelskelig voksen. Tegner du et bilde av sjelen min, ville det bli noe rabbel med hoggtenner.

Det var en begredelig, beinmargsvåt marsmåned, og jeg lå i senga og tenkte på å ta livet av meg, en hobby jeg har. Litt dagdrømming jeg tillater meg utpå ettermiddagen: En hagle, munnen min, et brak og hodet mitt som rykker til én gang, to ganger, blod på veggen. Sprut, splætt. «Ville hun begraves eller kremeres?» kom folk til å spørre. «Hvem bør komme i begravelsen?» Og ingen ville ha noe svar. Folkene ville, hvem de nå var, bare se på hverandres sko eller skuldre, helt til tausheten fikk ordentlig tak og noen satte på en kanne med kaffe, energisk og med en god del skramling. Kaffe passer fint til brå død.

Jeg skjøv en fot ut av lakenene, men fikk meg ikke til å sette den i kontakt med gulvet. Jeg er vel deprimert. Jeg har vel vært deprimert i omtrent 24 år. Jeg kjenner at det finnes en bedre versjon av meg selv et sted der inne – skjult bak leveren eller festet til litt av milten i den stutte, barnslige kroppen min – en Libby som ber meg stå opp, gjøre noe, bli voksen, komme meg videre. Men det slemme vinner vanligvis. Broren min slaktet ned familien min da jeg var sju. Mor, to søstre, borte: pang pang, hogg hogg, kvele kvele. Etter det behøvde jeg egentlig ikke å gjøre noe, ingenting var forventet av meg.

Jeg arvet 321 374 dollar da jeg fylte 18, summen av bidragene til alle som ville meg vel etter å ha lest den triste historien min, geskjeftige, velmenende typer som hadde tatt meg inn i sine hjerter. Hver gang jeg hører den frasen, og jeg hører den ofte, ser jeg for meg saftige drodlehjerter med fuglevinger og det hele som kommer flaksende mot et av de bedritne barndomshjemmene mine, hvor det lille jente-jeget mitt står i vinduet og vinker og griper tak i hvert eneste blodrøde hjerte så grønne sedler drysser ned over meg: Takk, tusen takk! Mens jeg fortsatt var liten, ble gavene satt inn på en konservativt forvaltet bankkonto, som den gangen plutselig vokste hvert tredje eller fjerde år, når et blad eller en TVstasjon laget en oppdatert sak om meg. Lille Libby Days store dag: Eneste overlevende etter præriemassakren fyller ti i sorg og glede. (Med meg med pjuskete fletter på den pungrotte-nedpissede plenen utenfor husvogna til tante Diane. Dianes tjukke trær av noen ankler blottlagt under et uvant skjørt, plantet i det gule gresset bak meg.) Tapre baby-Day ikke baby lenger! (Lille meg på 16-årsdagen, med ansiktet glødende i skinnet fra kakelysene, blusen for trang for brystene som var blitt D-skålstore det året, tegneserie-digre på den knøttlille kroppen min, latterlige, pornoaktige.)

Jeg hadde levd av de pengene i over 13 år, men de var nesten brukt opp. Samme ettermiddag skulle jeg på et møte for å få vite nøyaktig hvor brukt opp. Mannen som forvaltet pengene mine, en stirrende bankmann med rosa kinn som het Jim Jeffreys, insisterte en gang i året på å ta meg med ut til lunsj, en «sjekk», som han kalte det. Vi pleide å spise noe til omtrent tjue dollar og snakke om livet mitt – han hadde tross alt kjent meg siden jeg rakk ham til hit, he-he. For min del visste jeg nesten ingenting om Jim Jeffreys, og spurte aldri, for jeg så alltid disse møtene gjennom barnebriller: Vær høflig, så vidt, og bli ferdig med det. Svar med enstavelsesord, trøtte sukk. (Den ene mistanken jeg hadde om Jim Jeffreys var at han måtte være kristen, kirketypen – han hadde en tålmodighet og optimisme som tydet på at han trodde Jesus fulgte med.) Jeg skulle egentlig ikke ha en ny «sjekk» på åtte–ni måneder, men Jim Jeffreys hadde mast og lagt igjen beskjeder med alvorlig, lavmælt stemme, hadde sagt at han hadde gjort alt han kunne for å forlenge «fondets liv», men at det var på tide å tenke på «nye skritt».

Og her kom det slemme igjen: Jeg tenkte umiddelbart på den andre tabloid-jenta, Jamie-et-eller-annet, som hadde mistet familien sin samme år – 1985. Hun hadde fått svidd av seg deler av ansiktet i en brann som faren tente på og som tok livet av resten av familien. Hver gang jeg var i en minibank, tenkte jeg på den Jamie-jenta, på at hvis hun ikke hadde stjålet rampelyset fra meg, hadde jeg hatt dobbelt så mye penger. Denne Jamie-og-noe var på et eller annet kjøpesenter med kontantene mine, kjøpte seg fjonge vesker og smykker og fet kvalitetssminke til å smøre på det blanke, arrete ansiktet sitt. Og det var naturligvis en fæl ting å tenke. Jeg skjønte i hvert fall såpass.

Omsider, omsider, omsider slepte jeg meg ut av senga med et høylytt stønn og tasset gjennom huset. Jeg leier en liten mursteins-bungalow i en liten ringvei med andre små mursteinsbungalower, som alle sammen ligger på en diger ås med utsikt over de gamle krøtterkveene i Kansas City. Kansas City i Missouri, ikke Kansas City i Kansas. Det er forskjell.

Strøket mitt har ikke engang noe navn, så glemt er det. Det kalles bare Borti Der Et Sted. Et sprøtt, overbelånt område, fullt av blindgater og hundedritt. De andre bungalowene er stappfulle av gamle mennesker som har bodd i dem siden de ble bygd. De gamle sitter, grå og puddingaktige, bak nettingvinduer og kikker ut til alle døgnets tider. Noen ganger går de forsiktig ut til bilene sine på alderdommelige tær som gir meg dårlig samvittighet, som om jeg burde gå ut og hjelpe dem. Men det hadde de ikke likt. De er ikke vennlige gamle mennesker – de er sammensnurpede, sure gamle mennesker som ikke setter pris på å ha meg som nabo, denne nye personen. Hele området summer av misnøyen deres. Vi har altså lyden av forakten deres, og så har vi den magre, rødbrune hunden to hus bortenfor, som bjeffer hele dagen og hyler hele natta, en konstant bakgrunnsstøy som du først skjønner at du drives fra forstanden av når den stopper i noen få velsignede øyeblikk før den begynner igjen. Den eneste oppmuntrende lyden i strøket pleier jeg å sove gjennom: smårollingenes morgenpludring. En hel tropp av dem, med runde ansikter og lag på lag med klær, går til en eller annen barnehage som ligger skjult enda lenger inne i gatenes rottereir enn meg, hver og en med et fast grep om en del av et langt tau som trekkes av en voksen. De marsjerer som pingviner forbi huset mitt hver morgen, men jeg har aldri sett dem komme tilbake. For alt jeg vet, stabber de rundt hele jordkloden og vender tilbake akkurat tidsnok til å passere vinduet mitt på nytt neste morgen. Uansett er jeg knyttet til dem. De er tre jenter og en gutt som alle liker knallrøde jakker – og når jeg ikke ser dem, når jeg forsover meg, blir jeg faktisk nedfor. Enda mer nedfor. Det er ordet mor ville ha brukt, ikke noe så dramatisk som deprimert. Jeg har vært nedfor i 24 år.

Jeg kler på meg et skjørt og en bluse til møtet, og føler meg som en dverg, synes aldri de voksne, stor jente-klærne passer helt. Jeg er bare så vidt 1,50 – hvis sant skal sies, mangler jeg noen centimeter, men jeg runder oppover. Så det så. Jeg er 31 år, men folk har en tendens til å snakkesynge til meg, som om de vil gi meg fingermaling.

Jeg gikk nedover den gjengrodde skråningen i hagen, og naboens rødbrune hund satte i gang med sin geskjeftige bjeffing. På fortauet ved bilen min ligger de knuste skjelettene til to fugleunger, med flatklemte nebb og vinger som får dem til å se reptilske ut. De har vært der i et år. Jeg kan ikke motstå å se på dem hver gang jeg setter meg i bilen. Vi trenger en skikkelig flom som kan skylle dem bort.

To eldre damer sto og snakket på trappa til et hus tvers over gata, og jeg kjente at de nektet å se meg. Jeg vet ikke hva noen heter. Hadde en av de damene dødd, kunne jeg ikke engang ha sagt: «Stakkars gamle fru Zalinsky døde.» Jeg ville vært nødt til å si: «Den kjipe gamle megga på den andre siden av gata la på røret.»

Som et barnespøkelse satte jeg meg inn i den anonyme, mellom-store bilen min som ser ut som den stort sett er laget av plast. Jeg venter hele tida på at noen fra bilforretningen skal dukke opp og fortelle meg det opplagte: «Det er en spøk. Du kan egentlig ikke kjøre den der. Vi bare tullet.» Jeg transekjørte lekebilen min i ti minutter ned til sentrum for å møte Jim Jeffreys, og trillet inn på parkeringsplassen til biffrestauranten tjue minutter for sent, vel vitende at han kom til å smile vennlig og ikke si noe som helst om forsinkelsen.

Det var meningen at jeg skulle ringe ham fra mobilen når jeg kom, så han kunne trave ut og følge meg inn. Restauranten – en diger, klassisk KC-biffrestaurant – er omgitt av uthulte bygninger som bekymrer ham, som om en hel tropp av voldtektsmenn hadde permanent tilholdssted der inne og satt sammenkrøpet i de tomme skallene og ventet på at jeg skulle komme. Jim Jeffreys har ikke tenkt å være Han Fyren Som Lot Noe Fælt Skje Med Libby Day. Det kan ikke skje noe fælt med TAPRE BABY DAY, STAKKARS LITEN PIKE, den patetiske, rødhårede sjuåringen med de store blå øynene, den eneste som overlevde PRÆRIEMASSAKREN, DRAPSVANVIDDET I KANSAS, DE SATANISKE DØDS OFRINGENE. Mor og to eldre søstre, alle tre slaktet ned av Ben. Som den eneste gjenværende hadde jeg pekt ham ut som drapsmannen. Jeg var søtingen som sørget for at den djeveldyrkende broren min fikk straff som fortjent. Jeg var en kjempenyhet. Enquirer trykket et tåredryppende bilde av meg på forsida, med overskriften ENGLEFJES.

Jeg kikket i sladrespeilet og kunne selv nå se barneansiktet mitt. Fregnene hadde falmet og tannstillingen var rettet på, men nesa var fortsatt butt og øynene trillrunde som på en kattunge. Jeg farget håret nå, hvitblondt, men de røde røttene hadde vokst fram. Det så ut som jeg blødde i hodebunnen, spesielt i sollys sent på dagen. Det så ekkelt ut. Jeg tente en røyk. Jeg kunne gå i flere måneder uten å røyke, og så kom jeg på det: Jeg trenger en røyk. Det er sånn jeg er, ingenting får skikkelig tak.

«Kom igjen, Baby Day,» sa jeg høyt. Det er det jeg kaller meg selv når jeg føler meg spesielt hatefull.

Jeg gikk ut av bilen og røykte på vei bort til restauranten, holdt sigaretten i høyre hånd så jeg ikke trengte å se på den venstre, den maltrakterte. Det var nesten blitt kveld: Trekkskyer gled som bisonflokker over himmelen, og sola hang akkurat lavt nok til å spraymale alt rosa. Nede mot elva, mellom motorveirampenes sløyfer, lå avleggse kornsiloer tomme, skumringssvarte og meningsløse.

Jeg gikk helt alene over parkeringsplassen, på et stjernebilde av knust glass. Jeg ble ikke angrepet. Klokka var tross alt bare litt over fem. Jim Jeffreys var av typen som spiste tidlig og var stolt av det.

Da jeg kom inn, satt han i baren og nippet til en brus, og det første han gjorde – som jeg visste han kom til å gjøre – var å ta mobilen opp av jakkelomma og stirre på den som om den hadde sveket ham.

«Ringte du?» sa han med rynket panne.

«Nei, jeg glemte det,» løy jeg.

Da smilte han. «Ja ja, ja vel. Jeg er nå uansett glad for at du er her, vennen min. Er du klar til å gå rett på sak?»

Han klasket to dollar i bardisken og manøvrerte oss bort til en rød skinnbås hvor det tøt gul stopp ut av sprekkene. De revnede sømmene skrapte meg på baksiden av lårene da jeg gled inn. Et fosj av røykstank ble rapt ut av putene.

Jim Jeffreys drakk aldri alkohol når han var sammen med meg, og spurte aldri om jeg ville ha noe, men da servitøren kom, bestilte jeg et glass rødvin og så at han prøvde å ikke virke overrasket, eller skuffet, eller noe annet enn Jim Jeffreys-aktig. Hva slags rødvin? spurte servitøren, og jeg hadde egentlig ingen anelse – jeg klarte aldri å huske navnene på verken rød eller hvit, eller hvilken del av navnet man skulle si høyt, så jeg svarte bare: Husets. Han bestilte en biff, jeg bestilte en dobbeltstappet bakt potet, og så gikk servitøren og Jim Jeffrey ga fra seg et langt, tannlegeaktig sukk og sa: «Vel, Libby, nå er vi to på vei inn i en helt ny og veldig annerledes fase.»

«Og hvor mye er det igjen?» spurte jeg mens jeg tenkte sititusensititusen.

«Leser du i det hele tatt rapportene jeg sender deg?»

«Noen ganger,» løy jeg igjen. Jeg likte å få post, men ikke å lese den – rapportene lå sannsynligvis i en stabel et eller annet sted hjemme.

«Har du hørt på beskjedene mine?»

«Jeg tror det er noe galt med mobilen din. Den faller ut ganske ofte.» Jeg hadde hørt etter akkurat lenge nok til å skjønne at jeg lå dårlig an. Jeg datt vanligvis ut etter Jim Jeffreys første setning, som alltid begynte med Det er din venn Jim Jeffreys her, Libby …

Jim Jeffreys laget et kirketak av fingrene sine og skjøv underleppa fram. «Det står ni hundre og åttito dollar og tolv cent igjen i fondet. Som jeg har nevnt før, hadde vi, hvis du hadde klart å fylle på med noe slags fast arbeid, kunnet holde det flytende, men …» Han slo ut med armene og skar en grimase. «Men sånn gikk det ikke.»

«Hva med boka, har ikke boka …?»

«Jeg beklager, Libby, men boka har ikke det. Jeg sier det hvert eneste år. Det er ikke din skyld, men boka … nei. Ingenting.»

For noen år siden ba en forlegger som ga ut selvhjelpsbøker og som ville utnytte 25-årsdagen min, meg om å skrive om hvordan jeg hadde overvunnet «fortidas spøkelser». Jeg hadde egentlig ikke overvunnet noe særlig i det hele tatt, men jeg sa ja til boka likevel, og snakket i telefonen med en dame i New Jersey som faktisk skrev den. Boka kom ut til jul i 2002, med et forsidebilde av meg med en uheldig, rufsete frisyre. Den het: En helt ny Day! Hvordan ikke bare overleve barndomstraumer – men legge dem bak seg! og inkluderte noen barndomsbilder av meg og den døde familien min, pakket inn i to hundre sider med klissete tenk-positivt-suppe. Jeg fikk 8000 dollar, og noen uinteressante støttegrupper for etterlatte inviterte meg til å komme og snakke. Jeg fløy til Toledo og et møte for menn som var blitt foreldreløse tidlig, til Tulsa og en spesiell samling for tenåringer hvis mødre var blitt drept av fedrene deres. Jeg signerte boka mi for pesende ungdommer som stilte meg ubehagelige spørsmål, for eksempel om moren min bakte pai. Jeg signerte boka for grå, trengende gamle menn som myste på meg gjennom bifokale briller og hadde en ånde full av svidd kaffe og magesyre. «Skap en ny Day!» kunne jeg skrive, eller «En ny Day venter!» For en flaks å ha et ordspill til etternavn. De som kom for å treffe meg, virket alltid utmattede og desperate, og sto usikre i løse klynger rundt meg. Gruppene var alltid små. Så snart det gikk opp for meg at jeg ikke fikk betalt for noe av det, nektet jeg å dra flere steder. Boka var uansett allerede en fiasko.

«Jeg synes bare den burde innbrakt mer penger,» mumlet jeg. Jeg ønsket virkelig at boka skulle ha innbrakt penger, ønsket det på en besatt, barnslig måte – en sånn følelse av at hvis jeg bare ønsket det sterkt nok, burde det skje. Det burde skje.

«Jeg vet det,» sa Jim Jeffreys, som etter seks år ikke hadde noe mer å si om saken. Han satt taust og så på at jeg drakk vinen min. «Men Libby, på en måte åpner dette en virkelig interessant ny fase i livet ditt. Ja, hva vil du egentlig bli når du blir voksen?»

Jeg skjønte at dette skulle være sjarmerende, men et støt av raseri slo opp i meg. Jeg ville ikke bli noe som helst, det var vel for faen det som var poenget.

«Er det ingen penger igjen?»

Jim Jeffreys ristet bedrøvet på hodet og begynte å salte den nyankomne biffen, med blodet samlet rundt den som en dam av knallrød saft.

«Hva med nye donasjoner – det er ikke lenge til 25-årsjubileet.» Jeg kjente en ny sprut av sinne for at han hadde tvunget meg til å si det høyt. Ben påbegynte drapsraidet sitt rundt to om natta den tredje januar i 1985. Datostempelet på massakren på familien min, og her satt jeg og så fram til det. Hvem sa sånne ting? Hvorfor kunne det ikke i hvert fall vært fem tusen dollar igjen?

Han ristet på hodet på nytt. «Det er ikke mer, Libby. Hvor gammel er du nå? Tretti? En voksen kvinne. Folk har lagt det bak seg. De vil hjelpe andre småjenter, ikke …»

«Ikke meg.»

«Dessverre ikke.»

«Folk har lagt det bak seg? Mener du det?» Med et rykk i magen følte jeg meg forlatt, slik jeg alltid følte meg som liten når en tante eller en annen slektning satte meg av hos en annen tante eller slektning. Jeg har gjort mitt, nå kan du ta henne en stund. Og så var den nye tanta eller slektningen kjempegrei i omtrent en uke, gjorde så godt hun kunne med bitre lille meg, og så … strengt tatt var det vel vanligvis min skyld. Det var virkelig det, nå er det ikke bare offeret som snakker. Jeg dynket stua til en slektning med hårspray og tente på. Tante Diane, vergen min, søsteren til mor, hun jeg var så glad i, lot meg flytte inn – og sendte meg bort – fem–seks ganger før hun omsider stengte døra for godt. Jeg gjorde veldig fæle ting mot den dama.

«Jeg er redd det alltid kommer et nytt drap, Libby,» kvernet Jim Jeffreys videre. «Folk mister fort interessen. Ja, bare se hvor gale folk blir av Lisette Stephens.»

Lisette Stephens var en pen 25 år gammel brunette som hadde forsvunnet på vei hjem fra familiens høsttakkefestmiddag. Hele Kansas City var engasjert i å finne henne – man kunne ikke skru på TV-en uten å se henne smile på et bilde. Saken hadde blitt et nasjonalt anliggende tidlig i februar. Det hadde ikke skjedd noen verdens ting i saken på en måned. Lisette Stephens var død og alle hadde skjønt det, men ingen ville være den første som dro fra festen.

«Men,» fortsatte Jim Jeffreys, «jeg tror alle gjerne vil høre at det går bra med deg.»

«Supert.»

«Hva med college?» Han tygde i seg et kjøttstykke.

«Nei.»

«Hva om vi prøver å skaffe deg en slags kontorjobb, arkivering eller noe sånt?»

«Nei.» Jeg foldet meg inn i meg selv, ignorerte maten, utstrålte dysterhet. Det var et annet av mors ord: dyster. Det betydde at man var nedfor på en måte som irriterte andre. At man var nedfor på en aggressiv måte.

«Nei vel, men du kan vel tenke på det i en ukes tid?» Han slukte biffen, beveget gaffelen opp og ned i friskt tempo. Jim Jeffreys ville gå. Jim Jeffreys hadde gjort sitt her.

Han ga meg tre brev og gikk med et glis som liksom skulle være optimistisk. Tre brev, som alle sammen så ut som reklame. Jim Jeffreys hadde pleid å gi meg bulende esker fulle av post, de fleste av dem brev med sjekker inni. Da kvitterte jeg sjekkene over til ham, og så fikk giveren et standardbrev med den kantete håndskriften min. «Tusen takk for donasjonen. Det er mennesker som deg som gjør det mulig for meg å se fram til en lysere framtid. Med opriktig hilsen, Libby Day.» Det sto virkelig «opriktig», en feilstaving som Jim Jeffreys mente at folk ville finne gripende.

Men skoeskene med donasjoner hadde tatt slutt, og nå satt jeg igjen med bare tre brev og ingenting å gjøre resten av kvelden. Jeg dro hjemover igjen, og flere biler blunket til meg med frontlyktene før det gikk opp for meg at jeg kjørte svart. Kansas Citys silhuett skimret i øst, en beskjeden, mellomstor ansamling av monopolbrikker med struttende radiomaster her og der. Jeg prøvde å forestille meg ting jeg kunne gjøre for å tjene penger. Ting som voksne gjorde. Jeg så meg selv i sykepleierlue med et termometer i hånda; deretter i en tettsittende blå politiuniform mens jeg fulgte et barn over gata; så iført perler og et blomstret forkle mens jeg laget middag til gubben min. Så på trynet er du, tenkte jeg. Forestillingene dine om voksenverdenen kommer fortsatt fra billedbøker. Og selv mens jeg tenkte det, så jeg for meg at jeg skrev alfabetet på en tavle foran førsteklassinger med tindrende øyne.

Jeg prøvde å komme på realistiske yrker – noe med data. Data-registrering – var ikke det en slags jobb? Kundeservice, kanskje? Jeg hadde sett en film en gang hvor en kvinne levde av å gå tur med hunder. Hun var kledd i snekkerbukse og lagvise gensere og hadde alltid med seg blomster, og hundene var kjærlige og siklende. Men jeg liker ikke hunder, jeg er redd for dem. Til slutt tenkte jeg selvfølgelig på gårdsdrift. Familien vår hadde vært bønder i hundre år, helt fram til mor, til Ben tok livet av henne. Da ble gården solgt.

Jeg hadde uansett ikke peiling på gårdsdrift. Jeg har minner derfra: Ben som trampet gjennom den kalde søla om våren og klasket kalvene unna, mors grove hender som gravde seg ned i de kirsebærfargede små kulene som skulle bli til durrahvete, hvin ene fra Michelle og Debby som hoppet på høyballer i låven. «Det klør!» klaget Debby stadig, og så hoppet hun uti igjen. Jeg kan aldri dvele ved disse tankene. Jeg har satt en merkelapp på minnene, som om de var et spesielt farlig område: Mørkerom. Blir jeg hengende for lenge ved et bilde av mor som prøver å jukse til en reparasjon av den forbaskede kaffetrakteren igjen, eller av Michelle som danser rundt i genser-nattkjolen sin, med gymsokker trukket helt opp til knærne, da rykkes jeg inn i Mørkerom. Maniske klatter av knallrøde lyder i natta. Den uunngåelige, rytmiske øksa, like mekanisk i bevegelsene som om den hogg ved. Hagleskudd i den trange gangen. De panikkslagne nøtteskrikelydene til mor, som fortsatt prøvde å redde ungene sine etter at halvparten av hodet hennes var borte.

Hva gjør egentlig en administrasjonsassistent? undret jeg.

Jeg parkerte hjemme og gikk ut på en fortausblokk hvor noen hadde skrapt inn «Jimmy elsker Tina» i betongen for mange tiår siden. Noen ganger så jeg plutselig for meg hvordan det hadde gått med paret: Han var baseballspiller i en lavere divisjon/hun var husmor i Pittsburgh og kjempet mot kreften. Han var skilt brannmann/hun var advokat og druknet utenfor Golf-kysten i fjor. Hun var lærer/han døde av et aneurisme da han var tjue. Det var en fin om enn grusom tankelek. Jeg pleide å drepe minst en av dem.

Jeg så opp på det leide huset mitt og lurte på om taket var skjevt. Hvis hele greia raste sammen, kom jeg ikke til å miste noe særlig. Jeg eide ikke noe av verdi, bortsett fra en veldig gammel katt som het Buck og som fant seg i meg. Da jeg kom til den gjennomtrukne, signe trappa, hørte jeg den forbitrede mjauingen inne i huset og kom på at jeg ikke hadde matet ham i dag. Jeg åpnet døra, og den eldgamle katten kom mot meg, langsomt og forkrøplet, som en gammel kjerre med et ødelagt hjul. Jeg hadde ikke noe kattemat igjen – det hadde stått på lista mi i en uke – så jeg gikk bort til kjøleskapet, fant fram noen skiver med inntørket sveitserost og ga ham dem. Så satte jeg meg ned for å åpne de tre konvoluttene, og fingrene mine luktet som sur melk.

Jeg kom aldri lenger enn til det første brevet.

Kjære frøken Day,

Jeg håper du får dette brevet, ettersom du ikke ser ut til å ha noen hjemmeside. Jeg har lest om deg og fulgt historien din tett i årenes løp, og er meget interessert i å høre hvordan det går med deg og hva du driver med for tiden. Deltar du på arrangementer? Jeg er med i en gruppe som er villig til å betale deg 500 dollar bare for å møte opp. Vær så snill å ta kontakt, så skal jeg med glede gi deg mer informasjon.

Varme hilsener,

Lyle Wirth

PS Dette er en oppriktig henvendelse.

Stripping? Porno? Da boka kom ut, med noen sider viet bilder av Baby Day Blir Voksen, var det som skilte seg mest ut, et av meg som 17-åring med skjelvende kvinnebryster som så vidt ble holdt på plass av en harry hvit topp. Det hadde ført til flere tilbud fra perifere nakenblader, men ingen tilbød meg nok penger til at jeg egentlig vurderte det. Selv nå var fem hundre i snaueste laget hvis disse gutta ville at jeg skulle kle av meg. Men kanskje – tenk positivt, Baby Day! – kanskje det virkelig var en oppriktig henvendelse, enda en av disse sorggruppene som trengte at jeg stilte opp så de fikk anledning til å snakke om seg selv. Fem hundre for noen timer med medfølelse var en gjennomførbar byttehandel.

Brevet var maskinskrevet, bortsett fra et telefonnummer som sto nederst med selvsikker håndskrift. Jeg slo nummeret og håpet på en svarer. I stedet oppsto det en rungende pause da telefonen ble tatt uten at noen snakket i den. Jeg følte meg usikker, som om jeg hadde ringt noen midt i en fest jeg egentlig ikke skulle vite om.

Tre sekunder, så en mannsstemme: «Hallo?»

«Hei. Er det Lyle Wirth?» Buck snuste rundt føttene mine og ville ha mer mat.

«Hvem er det som ringer?» I bakgrunnen: en diger, høylytt stillhet. Som om han var nederst i en sjakt.

«Dette er Libby Day. Du skrev til meg.»

«Åååh, dæven. Mener du det? Libby Day. Eh, hvor er du? Er du i byen?»

«Hvilken by?»

Mannen – eller gutten, han hørtes ung ut – ropte noe til en bak seg et sted, noe som inneholdt ordene «det har jeg allerede gjort», før han stønnet i øret på meg.

«Er du i Kansas City? Du bor i Kansas City, ikke sant? Libby?»

Jeg skulle til å legge på, men så begynte han å rope hall-ooo-o? hall-ooo-o? inn i telefonen, som om jeg var en sløv tenåring som ikke fulgte med i timen, så jeg fortalte at jeg faktisk bodde i Kansas City og hva ville han. Han kom med en sånn hehehe-latter, en sånn du-kommer-ikke-til-å-tro-det-men-latter.

«Jo, som jeg skrev, så ville jeg snakke med deg om å delta på et arrangement. Kanskje.»

«For å gjøre hva da?»

«Jo, jeg er med i en spesiell klubb … og vi har et spesielt klubbmøte her i neste uke, og …»

«Hva slags klubb?»

«Jo, den er litt annerledes. Det er en litt sånn undergrunnsgreie …»

Jeg sa ingenting, lot ham bare sprelle. Etter den innledende, bråkjekke tonen, hørte jeg at han begynte å bli usikker. Bra.

«Å fankern, det er umulig å forklare på telefonen. Kan jeg, eh, spandere en kopp kaffe på deg?»

«Det er for sent til å drikke kaffe,» sa jeg, og så gikk det opp for meg at han sannsynligvis ikke mente i kveld, sannsynligvis mente en eller annen gang denne uka, og så lurte jeg nok en gang på hva jeg skulle finne på de neste fire–fem timene.

«En øl? Vin?» spurte han.

«Når?»

Pause. «I kveld?»

Pause. «Greit.»

Lyle Wirth så ut som en seriemorder. Det betydde at han sannsynligvis ikke var det. Hvis du kapper opp horer eller spiser rømlinger, prøver du å virke normal. Han satt ved et inngrodd spillebord midt i Tim-Clark’s Grille, en fuktig bule vegg i vegg med et loppemarked. Tim-Clark’s var blitt berømt for grillmaten sin, og klientellet var i ferd med å bli oppgradert, en lett anstrengt blanding av grånende stamgjester og langhårede fyrer i trange jeans. Lyle var ingen av delene: Han var et sted veldig tidlig i 20-årene, med bølget, musebrunt hår som han hadde forsøkt å temme med for mye gelé på alle de gale stedene, så det var like mye lodne krøller som skinnende pigger. Han hadde briller uten innfatning, tettsittende vindjakke fra Members Only og jeans som var for trange, men ikke på en kul måte, bare på en trang måte. Han hadde ansiktstrekk som var for fine til å være tiltrekkende på en mann. Menn burde ikke ha munner som rosenknopper.

Han fanget blikket mitt da jeg gikk mot ham. Han kjente meg ikke igjen med en gang, bare gransket meg, den fremmede damen. Da jeg var nesten helt framme ved bordet, falt bitene på plass: fregnene, fugleungeskjelettet, oppstoppernesa som ble oppstoppere jo lenger man holdt øyekontakten.

«Libby!» begynte han, innså at det ble for intimt, og la til: «Day!» Han reiste seg, trakk ut en av klappstolene, så ut som han angret på ridderligheten, og satte seg igjen. «Du har lyst hår.»

«Jepp,» sa jeg. Jeg hater folk som begynner samtaler med fakta – hva skal man liksom si til det? I dag er det jammen varmt. Ja, det er det. Jeg så meg rundt for å bestille noe å drikke. En servitør i miniskjørt og med svulmende svart hår sto med den pene baken sin til oss. Jeg trommet i bordplaten med fingrene inntil hun snudde seg og viste meg et ansikt som må ha vært minst sytti år gammelt, med teatersminke som hadde samlet seg i kinnposenes kreppfolder, og lilla blodårer som marmorering på hendene. En del av henne knirket da hun bøyde seg ned for å ta imot bestillingen, og hun fnøs da jeg bare ba om en vanlig øl.

«De har veldig god bringe her,» sa Lyle. Men han skulle ikke ha den, han heller, bare nippet til bunnfallet i noe melkeaktig.

Jeg spiser egentlig ikke kjøtt, ikke siden jeg så familien min bli snittet opp – jeg slet fortsatt med å få Jim Jeffreys og den seige biffen hans ut av hodet. Jeg takket nei med et skuldertrekk, ventet på ølet mitt og så meg rundt som en turist. Det første jeg la merke til var at Lyle hadde skitne negler. Den gamle servitørens svarte parykk satt skjevt, og svette, hvite hårstrå klistret seg til halsen hennes. Hun dyttet noen innunder igjen og hentet en pose med pommes frites fra under en varmelampe. En tjukk mann satt for seg selv ved nabobordet, spiste koteletter og studerte kjøpet sitt fra loppemarkedet: En kitschy gammel vase med en havfrue på. Fingrene hans laget fettmerker på brystene hennes.

Servitøren sa ingenting da hun satte ølen rett foran meg, før hun ålte seg bort til den tjukke mannen og kalte ham «søten».

«Så hva er denne klubben?» sa jeg for å få ham i gang.

Lyle ble lyserød og kneet begynte å småsprette under bordet.

«Jo, du vet at noen fyrer driver med spill som Fotballmanager, eller samler på baseballkort?» Jeg nikket. Han ga fra seg en rar latter og fortsatte: «Og noen damer leser sladreblader og vet alt om en eller annen skuespiller, sånt som hva barnet hennes heter og hvilken by hun kommer fra?»

Jeg bøyde hodet varsomt, et vær-forsiktig-nikk.

«Ja, dette er sånn, men det er, ja, vi kaller det Kill Club.»

Jeg tok en drøy slurk av ølet, og svetteperler spratt fram på nesa mi.

«Det er ikke så sprøtt som det høres ut.»

«Det høres jævlig sprøtt ut.»

«Noen folk liker mysterier, ikke sant? Eller blir dødsinteressert i blogger om virkelige forbrytelser. Vel, klubben er en gjeng med sånne folk. Alle har en forbrytelse de er besatt av: Laci Peterson, Jeffrey MacDonald, Lizzie Borden … du og familien din. Ja, du og familien din er kjempestore i klubben. Virkelig kjempestore. Større enn JonBenét.» Han så at jeg skar en grimase og la til: «For en tragedie, det som skjedde. Og broren din har sonet, hvor lenge er det, snart tjuefem år?»

«Ikke syns synd på Ben. Han drepte familien min.»

«Heh. Akkurat.» Han sugde på en melkefarget isbit. «Hender det at du snakker med ham om det, da?»

Jeg kjente at forsvarsverkene spratt på plass. Det finnes folk der ute som sverger på at Ben er uskyldig. De sender meg avisutklipp om Ben, og jeg leser dem aldri, kaster dem så snart jeg ser bildet av ham – det røde håret løst og skulderlangt, en Jesus-frisyre som skal matche det skinnende jeg-er-full-av-fred-ansiktet. Nærmere førti. Jeg har aldri besøkt broren min i fengselet, ikke på alle disse årene. For tida soner han, beleilig nok, i utkanten av hjembyen vår – Kinnakee i Kansas – hvor han begikk drapene. Men jeg er ikke nostalgisk.

De fleste av Bens tilhengere er kvinner. Utstikkende ører og lange tenner, permanent og buksedress, sammensnurpede lepper og kors rundt halsen. De dukker av og til opp på trappa mi, med altfor skinnende øyne. Forteller meg at vitneforklaringen min ikke stemte. Jeg hadde vært forvirret, var blitt tvunget og løyet for da jeg i en alder av sju år sverget på at broren min var drapsmannen. De skriker ofte til meg, og de har alltid flust med spytt. Flere av dem har faktisk fiket til meg. Det gjør dem bare enda mindre overbevisende: En rødglødende hysterisk kvinne er veldig lett å ignorere, og jeg er alltid åpen for en grunn til å ignorere.

Hadde de vært hyggeligere mot meg, hadde jeg kanskje latt meg overbevise.

«Nei, jeg snakker ikke med Ben. Hvis det er det dette handler om, er jeg ikke interessert.»

«Nei, nei, nei, det er det ikke. Du skal bare komme på … det er nesten som et forsamlingsmøte, og la oss stille deg spørsmål. Tenker du virkelig aldri på den natta?»

Mørkerom.

«Nei, det gjør jeg ikke.»

«Du kan komme til å høre noen interessante ting. Noen av fansene … ekspertene, vet mer enn etterforskerne i saken. Ikke at det skal mye til.»

«Så det er en gjeng som vil overbevise meg om at Ben er uskyldig.»

«Vel … kanskje. Kanskje du kan overbevise dem om det motsatte.» Jeg ante et drag av nedlatenhet. Han satt foroverlent, med spente skuldre, oppglødd.

«Jeg vil ha tusen dollar.»

«Jeg kan gi deg sju hundre.»

Jeg så meg uforpliktende rundt i rommet igjen. Jeg fikk ta det Lyle Wirth kunne gi meg, for ellers ble jeg nødt til å finne meg en ordentlig jobb, veldig snart, og det var jeg ikke klar for. Jeg er ikke typen man kan stole på fem dager i uka. Mandag tirsdag onsdag torsdag fredag? Jeg står ikke engang opp fem dager på rad – ofte glemmer jeg å spise fem dager på rad. Å melde meg på en arbeidsplass hvor jeg ville være nødt til å bli i åtte timer – åtte lange timer hjemmefra – var utenkelig.

«Da sier vi sju hundre,» sa jeg.

«Utmerket. Og det kommer til å være mange samlere der, så ta med deg alt du kan av suvenirer, eh, gjenstander fra barndommen som du kan tenke deg å selge. Det kan bli så mye som to tusen til sammen, uten tvil. Særlig brev. Jo mer personlige, desto bedre, naturligvis. Alt som er datert rundt drapene. 3. januar 1985.» Han ramset det opp som om det var noe han sa ofte. «Hva som helst fra moren din. Folk er veldig … fascinert av moren din.»

Det var folk alltid. De lurte alltid: Hva slags kvinne blir slaktet ned av sin egen sønn?