Om Åpne sår

Camille Preaker har bosatt seg i Chicago etter et lengre opphold på en psykiatrisk klinikk. Hun arbeider som journalist i en annenrangs avis mens hun forsøker å legge barndommen i Wind Gap bak seg. Men så blir to unge jenter funnet drept i hjembyen hennes, og Camille sendes tilbake for å dekke tragedien. Hun setter motvillig kursen hjemover til familiens herskapsvilla, hvor hun gjenforenes med sin mor og den 13 år gamle halvsøsteren Amma. Snart avdekker Camille nye spor i jakten på dobbeltmorderen, men hvorfor identifiserer hun seg så sterkt med de døde jentene? Det viser seg at Camille må gjenåpne gamle sår for å komme videre, og ikke minst for å overleve …

Åpne sår er en mørk og åndeløst spennende reise inn under huden på Camille Preaker og hennes svært dysfunksjonelle familie. Romanen regnes som en av de sterkeste krimdebutene i USA på mange år, og innkasserte både en Edgar-nominasjon og to Dagger-priser.

Utdrag fra anmeldelser av Åpne sår

«Flynn skriver så godt! Iblant dypper hun sin penn i syre, andre ganger er hun lyrisk, men hun velger alltid sine ord med omhu.»

– Washington Post

«Fra den første linjen … skjønner man at man er i hendene på en begavet og fullbefaren forfatter.»

– The Boston Globe

«Du vil garantert bli helt satt ut av slutten.»

– Newsweek

Gillian Flynn

Åpne sår

Oversatt av Stian Omland, MNO

FONT FORLAG

Tidligere utgitt:

Mørke rom (2011)

Til mine foreldre,

Matt og Judith Flynn

Kapittel 1

Genseren var ny, skjærende rød og stygg. Datoen var 12. mai, men temperaturen hadde sunket til under ti grader, og etter å ha frosset i bluseermene i fire dager, fant jeg heller noe varmt i en bruktbutikk enn å grave fram de bortpakkede vinterklærne mine. Vår i Chicago.

Jeg satt i avlukket med sekkestrieveggene og stirret på dataskjermen. Dagens artikkel handlet om en daff form for ondskap. Fire barn fra to til seks år ble funnet innelåst i et rom i South Side med et par brødskiver med tunfisk og en liter melk. De hadde vært alene i tre dager, hadde flakset som kyllinger over maten, avføring på teppet. Moren deres hadde ruslet av sted for å blåse crack og bare glemt dem. Noen ganger er det sånt som skjer. Ingen svimerker fra sigaretter, ingen brukne bein. Bare en uopprettelig glipp. Jeg hadde sett moren etter pågripelsen: 22 år gamle Tammy Davis, blond og tjukk, to perfekte ringer med rosa rouge på størrelse med drammeglass på kinnene. Jeg så henne for meg i en nedslitt sofa, leppene mot metallet i pipa, et brått drag av røyk. Og så drev alt raskt av gårde, ungene et sted langt bak henne mens hun ble rykket tilbake til junior high, da gutta fortsatt var interessert og hun var den peneste, en 13-åring med lip gloss som stakk kanelstenger i munnen før hun kysset.

En mage. En lukt. Røyk og gammel kaffe. Redaktøren min, den høyt aktede, slitne Frank Curry, sto og vugget i de sprukne Hush Puppies-skoene. Tenner badet i brunt tobakksspytt.

«Hvordan ligger du an med saken, jenta mi?» På skrivebordet mitt lå en tegnestift med spissen opp. Han dyttet den forsiktig inn under en gul tommelfingernegl.

«Nesten ferdig.» Jeg hadde ti linjer med tekst. Jeg trengte 30.

«Bra. Drit i henne, send den og kom inn på kontoret.»

«Jeg kan komme nå.»

«Drit i henne, send den og kom inn på kontoret.»

«Greit. Ti minutter.» Jeg ville ha igjen tegnestiften min.

Han beveget seg ut av avlukket. Slipset hans dinglet helt ned til skrittet.

«Preaker?»

«Ja, Curry?»

«Drit i henne.»

Frank Curry synes jeg er bløt av meg. Kan være fordi jeg er kvinne. Kan være fordi jeg er bløt av meg.

Currys kontor ligger i tredje etasje. Han blir helt sikkert panikkforbanna hver gang han kikker ut av vinduet og ser en trestamme. Gode redaktører ser ikke bark, de ser blader – hvis de i det hele tatt kan få øye på trær fra oppe i 20., 30. etasje. Men Daily Post, den fjerde største avisen i Chicago, med tilhold i forstedene, har plass til å breie seg. Tre etasjer er nok, de sprer seg uavlatelig som et utslipp, ubemerket blant teppesjappene og lampebutikkene. En privat byutvikler skapte bydelen vår i løpet av tre godt organiserte år – 1961–1964 – og kalte den opp etter datteren sin, som hadde vært utsatt for en alvorlig rideulykke en måned før prosjektet var ferdig. Aurora Springs, befalte han, og stanset for å bli fotografert ved et flunkende nytt skilt. Så tok han med seg familien sin og dro. Datteren, som nå er i 50-årene og helt frisk, bortsett fra litt kribling i armene av og til, bor i Florida og kommer tilbake med noen års mellomrom for å bli fotografert ved navneskiltet sitt, akkurat som papsen.

Jeg skrev artikkelen sist hun var her. Curry hatet den, hater de fleste hverdagssakene. Han drakk seg pære på gammel Chambord mens han leste den, og luktet bringebær da han forlot kontoret. Curry drikker seg full ganske stillferdig, men ofte. Likevel er det ikke det som er grunnen til at han har så kort utsikt til bakken. Det er bare skikkelig uflaks.

Jeg gikk inn og lukket døra til kontoret hans, som ikke ser ut som jeg hadde forestilt meg at kontoret til redaktøren min skulle se ut. Jeg ville ha store eikepaneler, en glassrute i døra – hvor det skulle stå Sjef – så de ferske journalistene kunne overvære våre rasende diskusjoner om grunnlovsfestede rettigheter. Currys kontor er pregløst og institusjonelt, som resten av bygningen. Man kunne diskutere journalistikk der eller ta en celleprøve. Ingen brydde seg.

«Få høre om Wind Gap.» Curry holdt tuppen på en kulepenn mot den gråskjeggete haken. Jeg så for meg den ørlille blå prikken den kom til å etterlate seg blant skjeggstubbene.

«Byen ligger helt i bånn av Missouri, i støvelhælen. Du kan spytte til Tennessee og Arkansas derfra,» sa jeg og mobiliserte det jeg kom på av fakta. Curry elsket å pepre journalister med spørsmål om ethvert tema han mente var relevant – antallet drap i Chicago foregående år, befolkningsstatistikken for Cook County, eller av en eller annen grunn historien til hjembyen min, et tema jeg helst ville unngå. «Den har vært der siden før borgerkrigen,» fortsatte jeg. «Den ligger i nærheten av Mississippi, så en gang i tiden var den en havneby. Nå er den største næringen griseslakting. Omtrent to tusen innbyggere. Gamle penger og subb.»

«Hvilken av dem er du?»

«Jeg er subb. Med gamle penger.» Jeg smilte. Han rynket pannen.

«Og hva faen er det som skjer?»

Jeg ble taus og tenkte gjennom de forskjellige katastrofene som kunne ha rammet Wind Gap. Den er en av de begredelige småbyene med en hang til elendighet: En busskollisjon eller en tornado. En eksplosjon i siloen eller en smårolling i en brønn. Og jeg furtet litt. Jeg hadde håpet – som jeg alltid gjør når Curry ber meg komme inn på kontoret hans – at han ville skryte av en artikkel jeg nylig hadde skrevet, forfremme meg til en bedre avdeling, hvorfor ikke, stikke til meg en lapp med en påskriblet lønnsforhøyelse på én prosent – men jeg var ikke forberedt på å småprate om siste nytt fra Wind Gap.

«Moren din bor der fortsatt, ikke sant, Preaker?»

«Mor. Stefar.» En halvsøster som ble født da jeg gikk på college, så uvirkelig at jeg ofte glemte hva hun het. Amma. Og selvfølgelig Marian, alltid for lengst avdøde Marian.

«Ja, men for svarte, hender det at du snakker med dem?» Ikke siden jul – en kjølig, høflig telefonsamtale etter å ha inntatt tre bourbon. Jeg hadde vært urolig for at mor kunne lukte det gjennom telefonen.

«Ikke i det siste.»

«Herregud, Preaker, les nyhetsmeldingene av og til. Det skjedde et drap i august i fjor? En liten jente som ble kvalt?»

Jeg nikket som om jeg visste om det. Jeg løy. Mor var den eneste i Wind Gap jeg i det hele tatt hadde begrenset kontakt med, og hun hadde ikke sagt noe. Rart.

«Nå er en til savnet. Jeg synes det høres ut som en serie. Kjør ned og skaff meg historien. Vær rask. Vær på plass i morgen tidlig.»

Aldri i livet. «Vi har stygge saker her også, Curry.»

«Ja da, og så har vi tre konkurrerende aviser med dobbelt så mange ansatte og penger.» Han kjørte hånden gjennom håret, frynsete pigger som sank sammen igjen. «Jeg er lei av å bli feid av banen i nyhetssaker. Nå har vi sjansen til å avsløre noe. Stort.»

Curry tror at med akkurat riktig sak kommer vi over natten til å bli alles favorittavis i Chicago og få nasjonal anerkjennelse. I fjor sendte en annen avis, ikke vi, en skribent ned til hjembyen hans et eller annet sted i Texas etter at en gruppe tenåringer døde i vårflommen. Han skrev en vemodig, men god sak om vannets og savnets vesen, dekket alt fra guttenes basketballag, som hadde mistet tre av sine beste spillere, til det lokale begravelsesbyrået, som var håpløst uforberedt på å pynte på druknede lik. Artikkelen vant en Pulitzer.

Jeg hadde likevel ikke lyst til å dra. I så stor grad, tydeligvis, at jeg hadde grepet tak i armlenene på stolen, som om Curry kunne finne på å tvinge meg opp og av gårde. En liten stund satt han bare og stirret på meg med de vasne, nøttebrune øynene sine. Han kremtet, så på bildet av kona si og smilte som om han var en lege som hadde dårlige nyheter. Curry elsket å bjeffe – det passet med det gammeldagse bildet hans av en redaktør – men han var også et av de mest anstendige menneskene jeg kjente.

«Hør her, jenta mi, hvis ikke du klarer det, så klarer du det ikke. Men jeg tror kanskje du vil ha godt av det. Rense opp litt. Få deg på beina igjen. Det er en faen så god sak – vi trenger den. Du trenger den.»

Curry hadde alltid støttet meg. Han trodde jeg kom til å bli den beste journalisten hans, sa at jeg hadde et overraskende hode. På de to årene i jobben hadde jeg konsekvent unnlatt å svare til forventningene. Noen ganger ettertrykkelig. Nå følte jeg det tvers over skrivebordet, den sterke oppfordringen om å gi ham noe å tro på. Jeg nikket på en måte jeg håpet var selvsikker.

«Jeg stikker og pakker.» Hendene mine etterlot seg svetteavtrykk på stolen.

Jeg hadde ingen kjæledyr å tenke på, ingen planter å sette igjen hos en nabo. Jeg stakk nok klær til fem dager i en duffelbag, min egen forsikring om at jeg skulle komme meg ut av Wind Gap igjen før uken var omme. Da jeg så meg rundt en siste gang, sto det plutselig klart for meg. Leiligheten så ut som den tilhørte en collegestudent – billig, midlertidig og for det meste uinspirert. Jeg lovet meg selv at jeg skulle investere i en anstendig sofa når jeg kom tilbake, som belønning for den forbløffende saken jeg helt sikkert kom til å grave fram.

På bordet ved døra sto et bilde av en elleve–tolv år gammel meg som holdt rundt en Marian på rundt sju. Vi ler. Hun har øynene oppsperret i forbauselse, jeg har mine presset igjen. Jeg klemmer henne mot meg så de korte, tynne beina hennes dingler fra fanget mitt. Jeg husker ikke anledningen eller hvorfor vi lo. I årenes løp er det blitt et fint, lite mysterium. Jeg liker at jeg ikke vet det.

Jeg bader i badekaret. Dusjer ikke. Jeg takler ikke spruten, den får det til å summe i huden min, som om noen har skrudd på en bryter. Derfor pakket jeg et tynt motellhåndkle over risten på dusjgulvet, rettet dusjen mot veggen og satt i åtte centimeter vann som samlet seg i bunnen av avlukket. En annens kjønnshår drev forbi.

Jeg gikk ut igjen. Ikke noe ekstra håndkle, så jeg løp ut til sengen og trykket det billige, svampaktige sengeteppet mot huden. Så drakk jeg varm bourbon og forbannet ismaskinen.

Wind Gap ligger omtrent elleve timer sør for Chicago. Curry hadde aller nådigst innvilget meg budsjett til én motellovernatting og frokost, forutsatt at jeg spiste på en bensinstasjon. Men når jeg kom fram, måtte jeg bo hos mor. Han bestemte det for meg. Jeg visste allerede hvilken reaksjon jeg kom til å få når jeg dukket opp. Rask, sjokkert nervøsitet, hånden til håret, en usymmetrisk klem som bikket meg litt på skrå. Snakk om det rotete huset som ikke var det. En forespørsel om lengden på oppholdet innpakket i høflighetsfraser.

«Hvor lenge får vi beholde deg, vesla?» kom hun til å spørre. Som betydde: «Når drar du?»

Høfligheten er det jeg finner mest opprørende.

Jeg visste at jeg burde forberede meg, skrive ned spørsmål. I stedet drakk jeg mer bourbon, hev innpå noen aspirin og slo av lyset. Jeg ble dysset i søvn av den fuktige summingen fra klimaanlegget og den elektriske plingingen fra et TV-spill i naborommet. Jeg var under fem mil fra hjembyen min, men jeg trengte en siste natt et annet sted.

Neste morgen inhalerte jeg en gammel donut med syltetøy og dro sørover. Temperaturen skjøt i været, og frodig skog trengte seg på til høyre og venstre. Denne delen av Missouri er illevarslende flat – milevis med lite majestetiske trær, bare avbrutt av den smale stripen med hovedvei som jeg kjørte på. Den samme utsikten gjentok seg annethvert minutt.

Man ser ikke Wind Gap på avstand – den høyeste bygningen har bare tre etasjer. Men etter å ha kjørt i 20 minutter, visste jeg at byen nærmet seg: Først dukket en bensinstasjon opp. En gjeng med pjuskete tenåringsgutter satt utenfor i bar overkropp og kjedet seg. Ved en gammel pickup slengte en smårolling i bleie never med grus i luften mens moren fylte tanken. Hun hadde gullfarget hår, men de brune røttene hadde nesten nådd ørene. Hun ropte noe jeg ikke fikk med meg til guttene idet jeg passerte. Ganske snart begynte skogen å tynnes ut. Jeg passerte et kjøpesenter som var stablet opp rundt en parkeringsplass, solarium, våpenbutikk, klær. Så kom en enslig blindvei med gamle hus som egentlig skulle ha inngått i en utbygging det aldri ble noe av. Og til slutt selve byen.

Uten noen som helst god grunn holdt jeg pusten da jeg passerte skiltet som ønsket meg velkommen til Wind Gap, sånn som barn gjør når de kjører forbi kirkegårder. Jeg hadde ikke vært hjemme på åtte år, men omgivelsene var prentet inn i meg. Kjørte jeg bort den veien, ville jeg komme hjem til pianolæreren min på barneskolen, en forhenværende nonne som hadde egg-ånde. Den stien der førte til en ørliten park hvor jeg røykte min første sigarett en svett sommerdag. Tok jeg den bulevarden, ville jeg være på vei til Woodberry og sykehuset.

Jeg bestemte meg for å kjøre rett til politistasjonen. Den lå sammenkrøpet i enden av Main Street, som – slik navnet tilsier – er Wind Gaps hovedgate. I Main Street finner du en skjønnhetssalong og en jernvarehandel, en billigbutikk av typen five-and-dime som heter Five-and-Dime, og et bibliotek med hele tolv bokhyller. Du finner en klesbutikk som heter Candy’s Casuals og hvor du kan kjøpe ullgensere, pologensere og gensere med bilder av ender og skolebygg. De fleste fine damene i Wind Gap er lærere eller husmødre, eller jobber på steder som Candy’s Casuals. Om noen år vil det kanskje finnes en Starbucks som kommer til å gi byen det den savner: forhåndsemballert, forhåndsgodkjent, konvensjonell kulhet. Foreløpig finnes det bare en sjuskete sjappe som drives av en familie jeg ikke husker navnet på.

Main Street var tom. Ingen biler, ingen mennesker. En hund bykset bortover fortauet uten noen eier som ropte etter den. Alle lyktestolpene var tapetsert med gule bånd og kornete bilder av en liten jente. Jeg parkerte og skrellet av et av oppslagene, som var teipet skjevt og i barnehøyde, på et stoppskilt. Løpeseddelen var hjemmelagd, og «Savnet» sto skrevet øverst med fete bokstaver som kanskje var blitt fargelagt for hånd med tusj. Bildet viste en mørkøyd jente med et utemmet glis og for mye hår i forhold til hodet. En jente av den typen som lærere kunne beskrive som «en utfordring». Jeg likte henne.

Natalie Jane Keene

Alder: 10

Savnet siden 11.5.

Sist sett i Jacob J. Garrett Park, kledd

i blå dongerishorts, rødstripet T-skjorte

Tips: 555-7377

Jeg håpet jeg kunne vandre inn på politistasjonen og bli fortalt at Natalie Jane allerede var funnet. Ingen skade skjedd. Hun hadde visst gått seg bort eller forstuet ankelen i skogen eller stukket av og så ombestemt seg. Jeg kunne sette meg i bilen og kjøre tilbake til Chicago uten å snakke med noen.

Det viste seg at gatene var tomme fordi halve byen var ute og lette i skogen på nordsiden. Stasjonens kontordame sa at jeg kunne vente – politimester Bill Vickery kom snart tilbake fra lunsj. Venteværelset hadde det falske hjemmekoselige preget til et tannlegekontor – jeg satt i en oransje divan og bladde i et nummer av bladet Redbook. En luftrenser som var plugget inn i en stikkontakt like ved meg, hveste ut en plastlukt som var ment å minne om en landlig bris. En halvtime senere hadde jeg bladd meg gjennom alle de tre bladene og begynte å bli kvalm av lukten. Da Vickery omsider kom inn, nikket kontordamen mot meg og hvisket med ivrig forakt: «Media.»

Vickery, en slank kar tidlig i 50-årene, hadde allerede svettet gjennom uniformen. Skjorten klamret seg til brystet, og buksene poset seg på baksiden, der hvor rumpa hans skulle vært.

«Media?» Han stirret på meg over bifokale briller et stykke ned på nesen. «Hva slags media?»

«Politimester Vickery, jeg heter Camille Preaker, fra Daily Post i Chicago.»

«Chicago? Hva gjør du her fra Chicago?»

«Jeg vil gjerne snakke med deg om disse småjentene – Natalie Keene og hun som ble drept i fjor.»

«Å jøsses. Hvordan har du hørt om det der oppe? Herregud.»

Han så på kontordamen og tilbake på meg som om vi hadde rottet oss sammen. Så ga han tegn til at jeg skulle bli med. «Ingen telefoner, Ruth.»

Kontordamen himlet med øynene.

Bill Vickery gikk foran meg bortover en panelkledd korridor som var dekket med billig innrammede fotografier av ørreter og hester, og videre inn på kontoret hans, som var uten vinduer – ja, som faktisk var en bitte liten firkant med arkivskap av metall langs veggene. Han satte seg, tente en røyk. Bød ikke meg en.

«Jeg vil ikke at dette skal bli kjent, miss. Jeg har ingen planer om å la dette bli kjent.»

«Politimester Vickery, jeg er redd du ikke har noe særlig valg. Dette handler om utsatte barn. Publikum bør informeres.» Det var det argumentet jeg hadde øvd på i bilen sørover. Det gir skylden til gudene.

«Hvilken rolle spiller det? Det er ikke deres barn, det er Wind Gap-barn.» Han reiste seg, satte seg igjen, flyttet litt rundt på noen papirer. «Jeg tror jeg ganske sikkert kan si at Chicago aldri har brydd seg om Wind Gap-barn før.» Stemmen hans sprakk mot slutten. Han sugde på sigaretten, vred en klumpet gullring rundt på lillefingeren, blunket raskt noen ganger. Jeg lurte plutselig på om han var på gråten.

«Du har rett. Sannsynligvis ikke. Hør her, dette kommer ikke til å bli en sånn spekulativ sak. Den er viktig. Og hvis det får deg til å føle deg noe bedre, så er jeg fra Wind Gap.»

Der ser du, Curry. Jeg prøver.

Han løftet blikket. Stirret på ansiktet mitt.

«Hva heter du?»

«Camille Preaker.»

«Hvorfor vet jeg ikke hvem du er?»

«Har aldri havnet i noe bråk, sir.» Jeg smilte såvidt.

«Så familien din heter Preaker?»

«Moren min giftet seg og tok ektemannens navn for omtrent tjuefem år siden. Adora og Alan Crellin.»

«Å, dem kjenner jeg.» Dem kjente alle. Penger var ikke så vanlig i Wind Gap, ikke ordentlige penger. «Men jeg vil likevel ikke ha deg her, miss Preaker. Skriver du en artikkel om dette, så kommer folk alltid bare til å forbinde oss med … det.»

«Kanskje litt omtale kan hjelpe,» foreslo jeg. «Det har hjulpet i andre saker.»

Vickery satt stille et øyeblikk og vurderte papirpose-lunsjen som sto sammenkrøllet på hjørnet av skrivebordet. Luktet servelat. Han mumlet noe om JonBenet og faen.

«Nei takk, miss Preaker. Og ingen kommentar. Jeg har ingen kommentar til saker som er under etterforskning. Du kan sitere meg på det.»

«Du, jeg har rett til å være her. La oss gjøre dette enkelt. Du gir meg noen opplysninger. Noe. Så skal jeg holde meg unna deg en stund. Jeg er ikke ute etter å gjøre jobben din vanskeligere. Men jeg må gjøre min.» Det var en annen liten betraktning jeg hadde klekket ut et sted i nærheten av St. Louis.

Jeg forlot politistasjonen med en kopi av et kart over Wind Gap hvor politimester Vickery hadde tegnet inn et ørlite kryss der liket av den drepte jenta ble funnet i fjor.

Ann Nash, ni år gammel, ble funnet 27. august i Falls Creek, en stri, støyende bekk som rant gjennom midten av North Woods. Siden mørkets frembrudd den 26., da hun forsvant, hadde letemannskaper gjennomsøkt skogen. Men det var jegere som fant henne, like etter klokka fem om morgenen. Hun var blitt kvalt nærmere midnatt, med en enkel klessnor som var kveilet to ganger rundt halsen hennes. Så ble hun dumpet i bekken, som hadde lav vannstand etter en lang sommertørke. Klessnoren hadde hektet seg fast i en diger stein, og resten av natten hadde hun drevet av sted med den dovne strømmen. Begravelsen var med lukket kiste. Det var alt Vickery ville gi meg. Det tok meg en times spørring å få såpass.

Jeg brukte telefonautomaten på biblioteket til å slå nummeret på Savnet-plakaten. En eldre kvinnestemme fortalte at jeg var kommet til Tipstelefonen for Natalie Keene, men i bakgrunnen hørte jeg en oppvaskmaskin. Kvinnen fortalte at såvidt hun visste, pågikk letingen fortsatt i North Woods. De som ville hjelpe til måtte melde seg ved hovedveien inn til skogen og ta med eget drikkevann. Det var ventet rekordvarme.

På oppmøtestedet satt fire lyshårete jenter stivt på et piknikteppe som var bredt ut i solen. De pekte mot en av stiene og ba meg følge den til jeg fant mannskapene.

«Hva gjør du her?» spurte den peneste. Det røde, varme ansiktet hennes hadde fylden til en jente som såvidt var kommet i tenårene; håret var i musefletter, men brystene, som hun stolt rettet fremover, tilhørte en voksen kvinne. En heldig voksen kvinne. Hun smilte som om hun kjente meg, enda det var umulig, ettersom hun måtte ha gått i barnehagen sist jeg var i Wind Gap. Men hun virket kjent. Kanskje datteren til en av de gamle skolekameratene mine. Alderen stemte hvis en av dem var blitt med barn rett etter high school. Ikke usannsynlig.

«Jeg vil bare hjelpe til,» sa jeg.

«Ja vel,» sa hun med et selvtilfreds lite flir, og sendte meg på dør ved å rette hele sin oppmerksomhet mot løs lakk på en tånegl.

Jeg gikk fra den varme, knasende grusen og inn i skogen, som bare føltes varmere. Luften var jungelfuktig. Gullris og korallsumakbusker strøk meg på anklene, og lodne hvite bomullspoppelfrø drev overalt, smatt inn i munnen min, klistret seg til armene. Jeg husket plutselig at vi kalte dem alvekjoler da jeg var liten.

I det fjerne ropte folk på Natalie, og de tre stavelsene steg og falt som en sang. Ti minutter til med rask gange, så fikk jeg øye på dem: Bortimot 50 mennesker som gikk i lange rekker og gjennomsøkte underskogen foran seg med stokker.

«Hallo! Noe nytt?» ropte en mann med ølvom nærmest meg. Jeg tok av fra stien og tråklet meg bort til ham mellom trærne.

«Kan jeg hjelpe til med noe?» Jeg var ikke helt klar til å dra fram notatblokken.

«Du kan gå ved siden av meg her,» sa han. «Vi har alltids bruk for en til. Da blir det mindre å dekke på hver av oss.» Vi gikk i noen minutter uten å si noe, og makkeren min stanset innimellom for å renske halsen med en fuktig, hakkende hoste.

«Av og til tenker jeg at vi bare burde brenne hele skogen,» sa han plutselig. «Det virker som det aldri skjer noe bra her inne. Er du en venn av familien Keene?»

«Jeg er faktisk journalist. Chicago Daily Post.»

«Hmmm … Ja det får ’n si. Skal du skrive om alt dette?»

Et brått hyl skar mellom trærne, et skrik fra en jente: «Natalie!» Jeg begynte å svette i hendene mens vi løp mot skriket. Jeg så skikkelser komme snublende mot oss. En tenåring med hvitblondt hår skubbet seg forbi oss og ut på stien, rød og fordreid i ansiktet. Hun vaklet som en desperat fyllik og ropte Natalies navn mot himmelen. En eldre mann, faren hennes, kanskje, tok henne igjen, omfavnet henne og begynte å følge henne ut av skogen.

«Har de funnet henne?» ropte kameraten min.

Kollektiv hoderisting. «Jeg tror hun bare ble skremt,» ropte en annen mann. «Ble for mye for henne. Og jentene burde uansett ikke være her ute, ikke sånn som det er nå.» Mannen stirret skarpt på meg, tok av seg baseballkapsen for å tørke seg i pannen og begynte å lete i gresset igjen.

«Sørgelig jobb,» sa partneren min. «Triste greier.» Vi gikk langsomt fremover. Jeg sparket unna en rusten ølboks. Og en til. En enslig fugl fløy forbi i hodehøyde, før den skjøt rett opp i tretoppene. Plutselig landet en gresshoppe på håndleddet mitt. Magisk og nifst.

«Har du noe imot om jeg spør deg hva du tenker om alt dette her?» Jeg dro fram notatblokken og viftet med den.

«Vet ikke om jeg har så mye å si.»

«Bare hva du synes. To småjenter i en liten by …»

«Vel, det er ingen som vet om det finnes noen forbindelse, ikke sant? Med mindre du vet noe jeg ikke vet. For alt vi vet, kan Natalie dukke opp igjen like hel. Det har ikke gått to dager engang.»

«Er det noen teorier om Ann?» spurte jeg.

«Det må ha vært en gærning som gjorde det, en sinnssyk. En som kjørte gjennom byen, glemte å ta pillene sine og så begynte stemmene i hodet hans å snakke. Noe sånt.»

«Hvorfor sier du det?»

Han stanset, dro en skråpakke opp av baklomma, begravde en feit klype i gommene og jobbet med den til han fikk den første lille riften og tobakken slapp inn. Huden i munnen min begynte å krible i medfølelse.

«Hvorfor skulle man ellers trekke tennene på en død liten jente?»

«Tok han tennene hennes?»

«Alle sammen, bortsett fra den innerste halvparten av en liten visdomstann.»

Etter enda en time uten resultater og ganske få opplysninger, forlot jeg makkeren min, Ronald Kamens («fint om du tar med initialen i mellomnavnet mitt også: J»), og gikk sørover mot stedet hvor liket av Ann ble funnet året før. Det tok et kvarter før lyden av Natalies navn drev bort. Ti minutter til, så hørte jeg Falls Creek, det lyse skriket av vann.

Det ville være vanskelig å bære med seg et barn gjennom denne skogen. Greiner og løv tetter igjen stien, røtter skubber seg opp av bakken. Hvis Ann var en ekte Wind Gap-jente, – i denne byen som krever femininitet på sitt ypperste av det svake kjønn – hadde hun langt hår nedover ryggen. Det måtte ha filtret seg inn i buskas underveis. Jeg tok stadig feil av spindelvev og glitrende hårstrå.

Gresset lå fortsatt flatt i området der liket var blitt funnet, finkjemmet etter spor. Nysgjerrige skuelystne hadde etterlatt seg noen sigarettsneiper. Ungdommer som kjedet seg og som skremte hverandre med påstander om galninger som slepte rundt på blodige tenner.

I bekken hadde en rad med steiner huket tak i klessnoren rundt halsen på Ann, og fortøyd henne så hun ble liggende og flyte som fortapt halve natten. Nå var det bare blankt vann som gled over sandbunn. Mr. Ronald J. Kamens hadde vært stolt da han fortalte det. Byens borgere hadde jekket løs steinene, lastet dem på planet til en pickup og knust dem like utenfor byen. Det var en mektig troshandling, som om en slik ødeleggelse kunne avverge fremtidig ondskap. Det hadde visst ikke virket.

Jeg satte meg i vannkanten og lot håndflatene gli over den steinete bakken. Plukket opp en glatt, varm stein og trykket den mot kinnet. Jeg lurte på om Ann noen gang hadde kommet hit mens hun levde. Kanskje Wind Gaps nye ungdomsgenerasjon hadde funnet seg mer interessante måter å få sommeren til å gå på. Da jeg var liten, svømte vi bare et lite stykke lenger nedi bekken, hvor enorme heller lagde grunne bassenger. Kreps pleide å pile rundt føttene på oss – vi kastet oss etter dem og skrek hvis vi faktisk kom borti en. Ingen brukte badedrakt, det krevde for mye planlegging. I stedet bare syklet vi hjem i gjennomvåte shorts og trøye, og ristet på hodet som en våt hund.

Av og til kunne eldre gutter komme trampende forbi, utrustet med hagler og stjålet øl, på vei for å skyte flygeekorn eller harer. Blodige kjøttstykker dinglet i beltene deres. De gutta – forbanna og svetteluktende, aggressivt uinteressert i at vi fantes – tvang alltid noe fram i meg. Nå vet jeg at det finnes forskjellige typer jakt. Gentleman-jegeren med visjoner av Teddy Roosevelt og storvilt som trekker seg tilbake fra en dag i felten med en frisk gin tonic, er ikke den jegeren jeg vokste opp med. Guttene jeg kjente, som begynte tidlig, var blodjegere. De var ute etter den dødelige rykningen i et dyr som ble skutt og virvlet rundt, som flyktet like silkeglatt som vann i det ene øyeblikket, og ble slengt sidelengs av kulen deres i det neste.

Da jeg fortsatt gikk på barneskolen, kanskje som tolvåring, ruslet jeg inn i jaktskuret til en nabogutt, en plankehytte hvor dyr ble flådd og partert. Striper av fuktig, rosa kjøtt dinglet i snorer og ventet på å tørke. Jordgulvet var rustrødt av blod. Veggene var dekket av bilder av nakne damer. Noen av jentene sprikte bredt, andre ble holdt nede og penetrert. En kvinne var bundet, glassaktig blikk, bryster som var strukket og hadde årer som druer, mens en mann tok henne bakfra. Jeg kjente lukten av alle sammen i den tette, blodstenkte luften.

Samme kveld, hjemme, stakk jeg en finger i trusa og onanerte for første gang, pesende og kvalm.