Om denne boken

Cowboyene er på mange måter USAs vikinger – de har etterlatt seg dype spor, og med sin handlekraft har de preget millioner av amerikaneres måte å tenke på. Etter terrorangrepet 9/11 sa en innbitt president Bush at han husket en gammel plakat fra Den Ville Vesten der det sto: Wanted Dead or Alive. Det var slik han ville forholde seg til jakten på Osama bin Laden. Presidenten fikk mye kritikk for denne cowboymentaliteten, men texaneren Bush fikk også mye ros. Det var den slags patriotisme som hadde bygget landet, sikret grensene og gjort USA til en supermakt.

Gjennom historien om Den Ville Vesten og portretter av sentrale cowboylegender som Davy Crockett, Jesse James, John Wesley Harding, Billy the Kid og mange flere, anskueliggjør Hoel Larsen hvordan sentrale verdier i dagens USA har vokst frem som følge av en bevisst mytologisering av en fortid som i virkeligheten var lovløs, brutal og alt annet enn samfunnsbyggende.

Anmeldelser

«Det Ville Vesten slik det var ... en kunnskapsmettet, interessant og velskrevet bok. Hoel Larsen gir et bredt innblikk i cowboyforskningens resultater, og tegner oppdaterte portretter av et titalls berømtheter som Jesse James og Buffalo Bill. Men man må ikke være cowboyentusiast for å ha utbytte av lesningen. Dette er vel så mye en fremstilling av den historiske epoken som trolig har hatt størst betydning for amerikanernes selvforståelse.» – VG

«Interessant og underholdende dypdykk bak mytene om Det ville vesten.» – Fædrelandsvennen

Joar Hoel Larsen

DEAD OR ALIVE

Cowboyer i amerikansk
historie fra Davy Crockett
til George W. Bush

FONT FORLAG

I 1878 utlovet sheriff Jim Dalton en dusør på 5000 dollar til den som klarte å fange 18 år gamle Billy the Kid – død eller levende!

Forord

Jeg kan huske da jeg var liten at de pleide å henge opp en ettersøkt-plakat der ute i det gamle Vesten. Der sto det: «Wanted, Dead or Alive.»

Slik svarte USAs president George W. Bush da han under en pressekonferanse i Pentagon 17. september 2001 ble spurt om sitt syn på Osama bin Ladens videre skjebne.

Det var en ekte cowboy som snakket.

Da terroristene angrep 11. september, snublet presidenten litt i starten. Til tross for at han fikk beskjed om at fly nummer to hadde rammet World Trade Center og at landet var i krig, ble han sittende i et klasserom i Sarasota i Florida sammen med annenklassinger og lese eventyret «The Pet Goat» i mer enn syv minutter. Omtenksom og høflig, men ikke spesielt trigger-happy.

Om ettermiddagen satt han dypt under bakken i StratCom-bunkeren i Nebraska, det politiske senteret i USA når Washington settes ut av spill. Men Nebraska var ikke noe blivende sted for Bush denne dagen. Han trosset rådene fra Secret Service og vendte tilbake til DC – ikke Dodge City, men Washington DC. Han gjorde som i Det ville vesten, hvor a man stood his ground, en mann sto på sitt.

Stilen og språkbruken gikk rett hjem hos amerikanerne, og oppslutningen om presidentens politikk nådde 90%. I Europa så man med bekymring på det som etter hvert ble kalt cowboy diplomacy. Formuleringen er fiks, cowboybegrepet er lett å gripe til, assosiasjonene er klare, men definisjonen er diffus. Det vil si – «diplomati» er enkelt, men «cowboy» er komplisert. Doktrinen president George Bush la opp til, en såkalt pre-emptive strike strategy der det gjaldt å komme et fiendtlig angrep i forkjøpet ved å slå til først, inneholdt en iboende historisk selvmotsigelse i amerikansk sammenheng. En revolvermann trakk aldri først. Han lot alltid motstanderen go for the gun. Cowboystrategien gikk ut på å være raskere og mer treffsikker, kort sagt dyktigere og bedre trent.

Definisjonen av det diplomatiske begrepet «cowboy» avhenger av politisk ståsted, historisk interesse, sosial tilhørighet og nasjonal tilknytning. I USA tolker de østkystintellektuelle – de Volvo-kjørende, lattedrikkende, sushispisende, skattevennlige, Hollywood-diggende, New York Times-lesende liberalerne – ordet «cowboy» på en helt annen måte enn de Budweiser-drikkende, hamburger-spisende, pickup-kjørende, Fox News-seende, homsehatende, våpeneiende family values-fedrene fra Midtvesten. Likevel vil de stå sammen om å avfeie europeere som venstreorienterte snobber, fordomsfulle og uvitende om westernhistorien. Såpass lite vet amerikanerne om oss. Antagelig har de ikke engang hørt Lille Grethes oppsummering av nordmenns fascinasjon for alt amerikansk i den ene setningen fra 1950-årene: «… ingen andre må få være cowboyjenta di.»

I mer enn 60 år har etterkrigstidens Europa vært preget av et hat/kjærlighetforhold til USA. Vi tiltrekkes av nye strømninger på alle felt, samtidig som vi stiller oss uforstående til det vi mener er fravær av stil og smak. Der USA angivelig er preget av en slags glorete nouveau riche-vulgaritet, påberoper vi oss eleganse og klassisk dannelse gjennom hundrevis av år. Da blir det et tankekors at mange av immigrantene som befolket prærien og bygget landet, er våre fjerne slektninger. Det er forunderlig at eplet skulle falle så langt fra stammen.

En cowboy var i utgangspunktet en ridende gårdsgutt som passet kveg i det vestlige Nord-Amerika. Men ordet har også fått en bredere betydning av «eventyrsøkende helt». Enkelte ordlister fører opp synonymer som uvøren, uansvarlig, hensynsløs, gangster og dagdriver.

Ofte brukes «cowboy» når man skal beskrive lovløse tilstander, eller en person som viser manglende respekt for lover og regler. Nettstedet www.dictionary.com bruker eksempelet «They put foreign policy in the hands of cowboys» («de la utenrikspolitikken i hendene på cowboyer») når de skal anskueliggjøre ordets betydning av å «utføre et vanskelig eller følsomt oppdrag på en hensynsløs måte».

I oktober 2007 skrev Maureen Dowd en artikkel om firmaet Blackwater i New York Times: «Cowboy Contract Killers». Pentagon hadde gitt sensitive oppdrag i Irak til leiesoldatfirmaet Blackwater, som ikke tok særlig hensyn til «vertskapets» interesser. Men er de Blackwater-ansatte i Irak dermed «cowboyer»?

Det er lett å finne dem som mener at de egentlige cowboyene var Det ville vestens barmhjertige samaritanere. Riktignok bannet og drakk de, men de fulgte sine uskrevne lover for adferd: De ga hverandre mat og vann og stilte ingen spørsmål. De var ærlige og sannferdige, lojale og hardt arbeidende. De oppførte seg ordentlig mot kvinner og barn, stelte pent med dyrene og respekterte annen manns eiendom. Det ville vesten var ingen søndagsskole, men cowboyene hadde sine ti bud for å kunne samhandle og overleve.

Problemet er at alle som satt på en hest iført boots og hatt på hodet, ble kalt cowboyer. Det spiller ingen rolle om de aldri hadde hatt ansvaret for en ku, så lenge de hadde stål i blikket, whiskey i glasset og en revolver i beltet. Sett fra Europa og New England var «cowboy» et samlebegrep. Var det snakk om en lawman eller en outlaw, en pioneer eller en frontiersman, en scout eller en trailblazer, en gambler eller en gunslinger, en rancher eller en farmer? Eller dreide det seg kanskje bare om en drifter passin’ through, som de alltid sa på film? Fra Europa og Østkysten var det umulig å se forskjell. Men lokalt kunne nyansene utgjøre forskjellen på liv og død. Det var good guys og bad guys, og Hollywood ga dem henholdsvis hvit og svart hatt. Men selv det kunne by på vanskeligheter. Det fantes lovløse og korrupte sheriffer, og det fantes sosialt innstilte forbrytere med Robin Hood-profil. I en rekke tilfeller kunne de to finnes i én og samme person. Vesten var ikke bare vill, den var sammensatt og komplisert.

Da de første britiske immigrantene gikk i land for 400 år siden, var «Vesten» rett borte i skogkanten. Etter hvert som flere kolonister kom til, ble sivilisasjonens grense flyttet stadig lenger vestover. I lang tid var områdene på den andre siden av Appalachian-fjellene, Ohio og Kentucky, out West. Det klassiske Ville Vesten fra annen del av 1800-tallet, lå grovt sett mellom Missouri og Sierra Nevada.

Cowboytidens kjerneperiode varte bare i 25 år, fra borgerkrigens slutt i 1865 til USAs folkeregister erklærte landet ferdig kolonisert i 1890. Men når det gjelder cowboykulturens myter, legender og historie, er epoken på ingen måter slutt. Det forunderlige er at denne tannløse og illeluktende underklassen av rettsløse gårdsarbeidere har fått en mytisk status – ikke bare i USA, men i hele verden. Det finnes ingen navngitt amerikaner som huskes i egenskap av the cowboy. Legendene var enten US marshals eller lovbrytere, revolvermenn eller gamblere – eller litt av hvert. Og de kunne alle spilles av John Wayne.

Om vi benytter det utvidede cowboybegrepet, som omfatter de fleste hvite menn i Det ville vesten, hadde ordet en politisk betydning. Eller rettere sagt: Cowboyenes tilstedeværelse og virksomhet hadde en politisk funksjon. De var sivilisasjonens fortropp. Når nybyggerne dro vestover, var det blant annet fordi myndighetene la forholdene til rette for jernbaneselskaper og settlers. Washington DC bygget fort og sendte soldater for å beskytte pionerer og bønder mot indianerne. De var viktige brikker i et høyt spill der sivil og militær kontroll over landområdet mellom Atlanterhavet og Stillehavet var det endelige målet.

Siden alle presidenter – og alle westernhelter – har vært hvite menn, er dette i all hovedsak en bok om hvite menn. Det er ikke en bok om urfolkets skjebne, eller om slaveriet. Det er heller ikke en bok om kvinnene. Deres velfortjente plass i historien hører hjemme i andre bøker. Selv om en drøy tredjedel av cowboyene var svarte eller meksikanske, er dette beretningen om cowboyer med nord-europeisk bakgrunn, i og med at cowboymyten er nært knyttet til denne politisk og økonomisk dominerende folkegruppen i USA.

Noen av stedsnavnene vil kunne være upresise i forhold til dagens kart, da jeg i enkelte sammenhenger har valgt å beholde de historiske navnene. Enkelte westernord og uttrykk er gjengitt på engelsk – delvis fordi det kan virke forflatende å oversette dem, men også fordi jeg synes de bidrar med litt sjel, farge og autentisitet. I cowboysammenheng het fienden indianere. Det heter de også her. Begrepet er ikke oppgradert i forhold til dagens krav om politisk korrekt språkføring.

Denne boken er et forsøk på å utdype cowboymyten og forklare for norske lesere hvorfor «cowboy» er en hedersbetegnelse og et adelsmerke i store deler av USA. «Forestillingen om at presidenten er en cowboy – jeg tror ikke nødvendigvis at det er en dårlig idé,» sa visepresident Dick Cheney til NBC-programmet «Meet the Press» i 2003. Cheney er fra Wyoming, også kalt The Cowboy State. USAs minst folkerike stat har en bøffel i statsflagget og en rodeorytter på bilskiltene. I præriestatene og i Rocky Mountains-regionen er den historiske cowboyen sidestilt med «gutta på skauen» her hjemme. Uten dem hadde det sett mørkt ut.

I USA tuller man ikke med redningsmenn, og det er særdeles lite populært når utlendinger gjør narr av cowboyene – enten det er snakk om de opprinnelige, eller de som er produsert i Hollywood. Det fikk Venezuelas president Hugo Chavez merke da han i 2006 forsøkte å latterliggjøre president Bush’s cowboy-ganglag à la John Wayne. Ikke bare partifellene, men også opposisjonen slo ring rundt så vel presidenten som John Wayne – og ikke minst rundt cowboyen. Mange mener at å sammenligne Bush med en cowboy ikke rammer presidenten, men tvert imot cowboyene – og at slike paralleller er en hån mot USAs populære nasjonalhelter.

I denne boken forsøker jeg å se president Bush og hans cowboyfakter i et historisk perspektiv. Han er på ingen måter den første amerikanske politikeren som trykker cowboyen til sitt bryst, men han har vist seg suveren i bruken av henvisninger til den amerikanske macho-tradisjonen og cowboymyten for å signalisere mot, overblikk og full kontroll. Alle rettferdighetssøkende patrioter kan føle seg trygge når John Wayne rir inn i byen. No need to panic, ma’m!

Da jeg avsluttet min periode som NRKs utsendte i USA sommeren 2006, benyttet jeg mitt siste «Korrespondentbrev» til å snakke om dette temaet. Det gikk på luften 22. juli, en viktig symboldag i westernhistorien. Året før hadde president Bush godkjent et lovforslag om at den fjerde lørdagen i juli skulle være The National Day of the Cowboy, og 22. juli 2006 ble dagen markert for første gang. Etter en gjennomgang av blant annet norske utvandreres roller i cowboyhistorien, avrundet jeg omtalen av den nye nasjonale cowboydagen slik:

En rekke arrangementer er planlagt, ikke minst her i hovedstaden Washington DC, som på ingen måte har en fortid som lovløs westernby, men som er alle amerikaneres hovedstad, også cowboyenes. Ikke minst er det tilfelle nå for tiden, når selveste The Cowboy-in-Chief regjerer i Det hvite hus.

Dette korrespondentbrevet avstedkom en angstbitersk reaksjon fra en lytter i Laksevåg som sendte en faks under fullt navn til kringkastingssjef John G. Bernander:

Lørdag den 22. juli ca klokken 16.50 avsluttet R.Hoel Larsen ett av sine mange tåpelige USA-brev med ca. følgende bemerkning: Så lenge det sitter en cowboy i det Hvite hus.

Siden jeg er lisensbetaler og en som er veldig takknemlig for at USA reddet oss fra Hitler og siden har sørget for at vi har virkelig selvstendighet og demokrati, og gjør dette fortsatt for andre land som har farlige Hitler typer, vil jeg gjerne vite hva Larsen mener med en så tåpelig avslutning på ett av sine vanlige antiamerikanske brev.

Lisensbetaleren fra Laksevåg avsluttet sin ganske injurierende faks om «løgneren» og «møkkasprederen» R. Hoel Larsen med at han håpet «å motta R.H.Larsens forklaring på hans uttalelse om den amerikanske president».

Med denne boken håper jeg å ha svart – sent, men grundig – på Laksevåg-lytterens undringer.

Oslo, juli 2008,

Joar Hoel Larsen

Den 10. mai 1869 kunne Leland Stanford slå ned den siste bolten – den eneste av gull – og dermed forene skinnegangene i den første transkontinentale jernbanen tvers over USA. Arbeidere fra to forskjellige jernbaneselskaper, Central Pacific og Union Pacific, jobbet fra hver sin kant av kontinentet og møttes etter syv års blodslit i Promontory, midt ute i Utah-ørkenen.

God Bless America!

Manifest Destiny

Det gjorde ikke veldig inntrykk på meg da mine californiske følgesvenner med stolthet slo fast at Fort Ross var «den eldste trekonstruksjonen vest for Mississippi». Begrepet «gammel» har en annen klang i California enn i Norge, for her er det ikke mye igjen av det opprinnelige. Jordskjelvet i 1906 og en brann i 1970 tok de fleste bygningene. Det som står nå er rekonstruerte modeller basert på hukommelse, bilder og tegninger.

Et snart 200 år gammelt forsvarsanlegg som opprinnelig var russisk og ligger på Stillehavskysten, 100 kilometer nord for San Francisco og 3000 kilometer vest for den mektige Mississippi-floden, gjorde meg likevel nysgjerrig. Russerne kom nemlig hit først og grunnla kolonien i 1812, på samme måten som spanjolene var tidlig ute i det sørlige California, der de opprettet sin første misjonsstasjon i San Diego i 1769. Da hadde det gått nesten 200 år siden den britiske sjøfareren Sir Francis Drake gikk i land like nord for dagens San Francisco, plantet flagget og gjorde krav på det ukjente landområdet i navnet til dronning Elizabeth I. Han døpte kyststripen New Albion i 1579, men av hensyn til Storbritannias pågående konflikt med Spania i Europa, ble opplysningene om britenes landnåm i det vestlige Amerika holdt hemmelig. Dette var en god mannsalder før «Mayflower» fikk landkjenning på østkysten, i det som skulle bli kalt New England. Britene hadde en drøm om en gigantkoloni fra øst til vest i Amerika, og kravet ble styrket etter kaptein James Cooks visitt på Oregon-kysten i mars 1778.

Alt er relativt, men den nordamerikanske vestkysten var overraskende travel fra 1750 og fremover. Spanske handelsskip på vei opp fra Mexico, britiske pirater som seilte verden rundt og russiske pelsjegere som kom sørover fra Alaska, konkurrerte om innflytelse og territorium.

Russland, som lenge hadde fanget sel og oter på Alaska-kysten, etablerte Det russisk-amerikanske kompani i 1799. De måtte trekke sørover, dels på grunn av dyrebestanden, men også fordi forsyningslinjene til Alaska var enklere fra California enn fra Russland. I 1803 var russiske fangstfolk på utkikk helt nede ved San Diego og Baja California, men valget falt til slutt på et oversiktlig sletteområde noe lenger nord, ute på en odde med mye skog i nærheten. Russiske tømmermenn kom sørover med lokale hjelpere fra Aleutene, en øygruppe utenfor Alaska. Selve det innhegnede fortområdet er på størrelse med et par fotballbaner, omkranset av en kraftig palisade. Diagonalt i to av hjørnene står det vakttårn. Inne på plassen ligger flere hus som man umiddelbart assosierer med russisk byggeskikk. Mest iøynefallende er det lille russisk-ortodokse trekapellet med spir og kuppel. Alt ble opprinnelig bygget av solid, lokal redwood, men Fort Ross ligger værhardt til. Tidlige rapporter tydet på at vinden tok forsvarsveggen mot havet, og beboerne meldte hjem til St. Petersburg at de tvilte på om forsvarsverkene ville kunne stanse ubudne gjester – om de kom med kanoner. Russerne fikk imidlertid aldri anledning til å teste palisaden. I 1830-årene var det ikke mer sjøoter igjen, så pelsjakten opphørte og russerne forlot fortet.

I Washington var de bekymret for den utenlandske aktiviteten lengst vest på kontinentet. Den unge nasjonen hadde selv ambisjoner om å vokse ut over sine egne grenser. Mange nybyggere hadde allerede krysset Appalachian-kjeden og slått seg ned vest for fjellene. For dem var Mississippi-elven i ferd med å bli en viktig transportåre. Amerikanerne hadde sikret seg rettigheter til å bruke havnebyen New Orleans og frakte varer på floden. I 1803 åpnet det seg en mulighet til å kjøpe byen, og amerikanske sendemenn dro til Paris for å gjennomføre handelen. Til deres overraskelse ble de tilbudt et område på mer enn to millioner km², i praksis alt land mellom Mississippi og Rocky Mountains. Mange i Frankrike var skeptiske til salget, som ville bety slutten på franske koloniambisjoner i Amerika. I USA fantes det de som ga uttrykk for at det kunne bli vanskelig å holde en så stor nasjon samlet, andre mente at kjøpet var grunnlovsstridig, mens enkelte fryktet at en strategisk handel med Frankrike kunne virke som en allianse og dermed skade forholdet til Storbritannia og Spania.

Men handelen, den såkalte Louisiana Purchase, gikk i orden. I en tale på nasjonaldagen, 4. juli 1803, kunne president Thomas Jefferson fortelle folket at USA var blitt dobbelt så stort.

Mye vil imidlertid ha enda mer. Allerede som USAs første utenriksminister hadde Thomas Jefferson vært tilhenger av å utvide landet vestover mot Stillehavet. Nå var han president, og USA var halvveis. Allerede to uker før han kunngjorde kjøpet, kontaktet han kaptein Meriwether Lewis og ba ham lede en ekspedisjon gjennom uutforsket terreng i håp om å finne en elv som kunne være vannveien til Amerikas vestkyst. Den 29 år gamle Lewis valgte 33 år gamle William Clark som sin nestkommanderende. De brukte tre år på å utforske det enorme området i vest. De tegnet kart, registrerte dyr og planter, møtte ukjente indianerstammer og nådde Stillehavskysten i det som var kjent som Oregon-territoriet. Det som i mer enn 200 år er blitt kalt Lewis & Clark-ekspedisjonen, ble en stor suksess for USA. Politisk styrket den retten til områder som også britene gjorde krav på, økonomisk åpnet den nye områder for jakt og handel med skinn og pels, og rent nasjonalt bidro den til at USA plutselig var et av verdens største land med uante muligheter for innvandring, vekst og makt.

Louisiana-kjøpet og den vellykkede Lewis & Clark-ekspedisjonen var USAs første «månelanding». Immigrasjonen var styrt av den politiske utviklingen i Europa, men ekspansjonen vestover var styrt av politiske beslutninger i Washington. Disse var basert på en vag forestilling om at anglosaksiske innvandrere sto over den nye verdens opprinnelige beboere, og at det ville være best for alle parter om nettopp denne gruppen av hvite europeere fikk bosette seg i de såkalt folketomme områdene i det vestlige USA. Denne ideologien om at det nærmest var skjebnebestemt at britiske immigranter var best egnet til å spre sivilisasjon og demokrati, ble kalt Manifest Destiny. Denne «åpenbare forutbestemmelsen» skulle være innstiftet av Forsynet eller av Gud selv, og kledde påfallende godt den rådende politikk i Washington. Tankegodset hadde vært der lenge, men det var først i 1845, da journalisten John L. Sullivan satte ord på holdningen i artikkelen «Annexation», at det rasebaserte kulturhovmodet ble opphøyet til politisk ideologi. Manifest Destiny rettferdiggjorde den ofte brutale og umenneskelige behandlingen av landets urbefolkning for at de hvite skulle kunne flytte stadig lenger vest. De som nølte eller tvilte, fant trøst i overbygningen: Det var tross alt skjebnebestemt, og dermed det beste for alle parter. Ut over det guddommelige forsyn, som er uransakelig, skal man ikke se bort fra at Washington også hadde enkelte verdsligere baktanker med – og fordeler av – utviklingen. Blekansiktene hadde forlatt det lille de hadde i sine hjemland, de bar på drømmen om et nytt og bedre liv, og var særdeles motiverte når de flyttet vestover. I tillegg hadde de våpen og lovlig tilgang til kuler og krutt. Og ikke minst: De hadde en mektig stat i ryggen. Myndighetene var avhengige av disse første pionerene for at nasjonen skulle nå sitt mål, et USA fra kyst til kyst. Thomas Jefferson, James Monroe og Andrew Jackson var de mest aktive og aggressive ekspansjonistene.

En historie om brutte løfter

I de første tiårene etter uavhengigheten i 1776 var innvandring en helt ubetydelig del av amerikansk politikk. Frem til 1820 ankom 5–6000 immigranter per år. Det utgjorde så lite at i denne perioden var om lag 99% av USAs innbyggere født i landet. Frontiersmen som Daniel Boone og Davy Crockett var født i USA, og det samme gjaldt tidlige ledere som George Washington og Benjamin Franklin. Innvandrerne var som oftest lutfattige analfabeter fra europeiske utkanter, og de trengte en generasjon eller to på akklimatisering og assimilering. Men så tok tilstrømningen av nye amerikanere til å øke kraftig. Fra 1820 til 1830 kom 143 000 innvandrere, det påfølgende decenniet ankom rundt 600 000, og i perioden 1840–1850 forlot 1,7 millioner europeere sine hjem i håp om en bedre fremtid i USA. En snau halvpart av den siste gruppen forlot Irland på grunn av potetpesten i slutten av 1840-årene.

Amerikanske myndigheter inngikk en rekke avtaler med urbefolkningen, men brøt dem fortløpende og systematisk dersom de forhindret den hvite manns flytting vestover. I en avdeling av Lewis & Clark-museet i St. Louis i Missouri kan man trykke på en knapp og høre en modell av lakota-høvdingen Red Cloud si: «De ga oss så mange løfter, flere enn jeg kan huske. Men de holdt bare ett: De lovet å ta landet vårt, og de tok det!» I ettertid ser man at Washington brukte de mange avtalene til å kjøpe seg tid. Selv om folketallet økte, var de enorme områdene vest for Appalachian-fjellene i realiteten så godt som ubebodde hva fastboende hvite amerikanere angikk. Forsyningslinjene var lange og ikke minst sårbare. For nybyggerne var terrenget ulendt og ukjent, så indianerne hadde – desperate og på defensiven som de var – enkelte strategiske fordeler. Det ville kreve enormt med ressurser å forsvare de hvite bosetterne, som i tidlige år måtte sørge for sin egen sikkerhet.

Da kom Manifest Destiny-ideologien godt med. Nybyggerne kjempet riktignok for sitt eget liv og for sin families fremtid, men nå ble det nesten noe altruistisk over å slåss mot indianerne. Kolonistene var del av noe større, de tilhørte en bevegelse som sto over dem selv, de kunne påberope seg et slags guddommelig kall på vegne av kristenhet og demokrati. Det gjorde alt enklere. Mange av disse tidlige immigrantene møtte seg selv i døren – de hadde selv flyktet fra politisk og religiøs forfølgelse i Europa. De visste hva det ville si å lide på grunn av annerledeshet, enten de var anti-monarkister eller hugenotter. Men dette hadde liten innflytelse på nybyggernes adferd – med kvekerne som et sjeldent, men hederlig unntak.

Etter annen verdenskrig ble mange vesteuropeere rystet over tyskernes konsentrasjonsleirer; senere tok vi avstand fra det sørafrikanske apartheidregimets bantustan-politikk, og vi protesterte mot de israelske bosettingene på den okkuperte Vestbredden. Det finnes selvsagt mange variasjoner og ulikheter, men parallellene mellom disse tre eksemplene og amerikanernes ekspansjonspolitikk vestover er der. De er alle basert på en forestilling om politisk, religiøs eller etnisk overlegenhet. Lenge var koloniseringspolitikken i stor grad overlatt til den enkelte families initiativ, men i 1845 ble den satt i system.

James K. Polk, Davy Crocketts gamle venn fra Tennessee-benken i Kongressen, ble nominert som presidentkandidat for det demokratiske partiet. Polk var forholdsvis ukjent da han dukket opp som kompromisskandidat i åttende avstemningsrunde. Han var tilhenger av å annektere Texas og gikk til valg på slagordet Fifty-four forty or fight!

Det skulle bli bestemmende for USAs grense mot Canada i nordvest. Briter og amerikanere var i 1818 blitt enige om å fellesadministrere Oregon-territoriet mellom 42. breddegrad og 54° 40’ nord, som var det russiske Alaskas sørlige grense. Etter noen år med ansvarsdeling fant imidlertid partene ut at ordningen var både upraktisk og umulig. De ble derfor enige om å føre forhandlinger om hvor grensen skulle gå. Dette var utgangspunktet for James K. Polks Fifty-four forty or fight!, et slagord som konkretiserte den luftige Manifest Destiny-parolen og som fant klangbunn i velgerskaren.

Det faktum at James K. Polk, nasjonens første dark horse-kandidat, vant over den velkjente og respekterte folketaleren og veteranen Henry Clay, sier mye om hvor sterk den politiske vestavinden blåste. Clay var motstander av å innlemme Texas, blant annet fordi han fryktet at det ville provosere Mexico, som aldri hadde anerkjent utbryterprovinsen Texas som selvstendig stat. På samme måte foretrakk han en diplomatisk tilnærming til Oregon-spørsmålet. Polk ble valgt, men hans eplekjekke krav om 54° 40’ eller krig endte med en fremforhandlet diplomatisk løsning der grensen ble trukket langs 49. breddegrad. Dagens Washington, Oregon og Idaho, samt deler av Montana og Wyoming, ble dermed innlemmet i USA. Og Henry Clay fikk rett – et svakt, men stolt Mexico kunne ikke akseptere at Texas var tapt for alltid. Krigen endte med tap for meksikanerne, og i tillegg til Texas måtte de gi fra seg om lag halvparten av sitt territorium. California, Nevada og Utah, samt deler av Wyoming, Colorado, Arizona og New Mexico kom på amerikanske hender. En liten grensejustering i sør, den såkalte Gadsden Purchase i 1853, skaffet USA ytterligere 76 000 km2 og fastsatte grensene for det som i dag er de 48 kontinentale statene.

Dermed var det «gudgitte» oppdraget delvis sluttført. USA var blitt ett land fra kyst til kyst, og den territorielle delen av Manifest Destiny-prosjektet var over, 50 år etter Louisiana-kjøpet og Lewis & Clark-ekspedisjonen.

For USA betydde dette imidlertid bare at nasjonen åpnet et nytt kapittel i sin korte historie. Krigen mot Mexico, som i stor grad ble utkjempet av frivillige, hadde avdekket to forhold. Det første var den totale mangelen på disiplin blant de mer enn 100 000 som hadde meldt seg til tjeneste. Det ble rapportert om fulle frivillige som drepte sivile og skalperte dem, som voldtok kvinner, brente hus, ødela avlinger, slaktet husdyr og vanhelliget katolske symboler. Med unntak av de nye landområdene, var det med andre ord lite å glede seg over. Mer enn 13 000 amerikanere var døde, de aller fleste av sykdom, men enda flere av senskader og helseproblemer. Det 17 måneder lange felttoget mot Mexico ble – relativt sett – det blodigste i amerikansk krigshistorie. Rundt regnet hver tredje soldat mistet livet. Noe måtte gjøres.

The point of no return

Den ytre konflikten med Mexico hadde til en viss grad virket samlende innad. Men helt siden 1820 hadde slaveriet vært det splittende og tilsynelatende uløselige problemet mellom Nord- og Sørstatene i USA. På grunn av klimatiske og topografiske forskjeller hadde økonomien i de to landsdelene utviklet seg forskjellig. Den industrielle revolusjon hadde allerede satt sitt preg på arbeidslivet i nord, der en gryende arbeiderklasse hadde innledet kampen for bedre vilkår. I sør dominerte fremdeles de store plantasjene, der slavene var bondens eiendom, kjøpt og betalt. Missouri-kompromisset i 1820 sørget for en balanse i regnskapet. Forholdet mellom fristater og slavestater var på det tidspunktet 11–11, og deretter skulle stater bare innlemmes to og to i Unionen – én fristat og én slavestat, slik at ingen fikk flertall og dermed det politiske overtaket i Kongressen. Men befolkningsutviklingen og bosettingsmønsteret fulgte ikke nødvendigvis en slik logikk. Det gjorde heller ikke nordstatsinnbyggernes samvittighet. Det folkelige presset mot slaveriet økte i disse statene, der det for lengst var forbudt. I 1854 ble kompromisset fra 1820 opphevet. Da ble det bestemt at innbyggerne i Kansas og Nebraska selv skulle få bestemme om de ville tillate slaveri eller ei. Skjønt innbyggerne: Aktivister fra begge sider strømmet til Kansas for å påvirke resultatet. Partene nøyde seg ikke med argumenter, de gikk fysisk til verks. Først med knuffing og knyttnever, dernest med våpen og fakler. Resultatet ble forferdelig. Mellom 1854 og 1858 raste det i prinsippet en miniborgerkrig i Kansas, og uttrykket Bleedin’ Kansas oppsto. Men abolisjonistene – de som var imot slaveriet – vant til slutt, og 29. januar 1861 ble Kansas innlemmet i Unionen som USAs 34. stat.

I 1860 bodde det om lag 30 millioner mennesker i USA. Av dem var fire millioner slaver og en halv million frie svarte, det vil si 15% av befolkningen. Men i nord utgjorde de bare 2%, mot hele 30% i de 15 slavestatene, der hver fjerde familie eide én eller flere slaver. Motsetningene var uoverstigelige og the point of no return var for lengst passert.

Den 4. februar meldte syv slavestater seg ut av unionen og dannet De konfødererte stater. En måned senere ble slaverimotstander Abraham Lincoln innsatt som USAs 16. president. De fleste slavestatene hadde ikke engang latt ham stille til valg, og i de sørstatene der han sto på listen, vant han kun to av 996 valgkretser. Det var bare et tidsspørsmål før det ble åpen konflikt. Den 12. april 1861 gikk de konfødererte til angrep på Fort Sumter i South Carolina, der nordstatssoldater hadde forskanset seg. Borgerkrigen var i gang.

Dermed er to av de viktigste forutsetningene for fremveksten av cowboykulturen og Det ville vesten på plass. Uten den politiske viljen og ideologiske støtten til å legge under seg landområdene fra kyst til kyst, ville det ikke ha vært geografisk tumleplass for cowboyene. Og uten et oppgjør med slaveriet, ville det neppe ha vært kjøpekraftige markeder i nordøst og økonomiske forutsetninger for kvegdrift i sørvest. Det var denne aksen av tilbud og etterspørsel som la grunnlaget for den kommersielle aktiviteten som trakk tusenvis av unge menn til de nye statene og landområdene vest for Mississippi. Det hele ble enklere på grunn av nye oppfinnelser og bedre kommunikasjon. I tillegg bidro myndighetene med lovverk og beskyttelse. Det var ikke slik at ensomme menn på hesteryggen bygget landet med to seksløpere – selv om prærien lå der nærmest urørt og himmelhvelvingen var blå og storslagen, luften frisk og ren, og vannet klart og godt.

For mange av de tidlige nybyggerne var livet en kombinasjon av grenseløs frihet, ubeskrivelig slit og en usikker fremtid. Flom og tørke rammet avlingene, sinte indianere og kyniske hvite kunne være like truende, storvilt og småkryp kunne gå til angrep – farer og utfordringer sto i kø. Nærmeste nabo kunne bo mange kilometer unna, og i mange tilfeller var det opp til den enkelte å ivareta sin egen sikkerhet og sine egne interesser. Men tilfeldigheter inntraff på mikroplanet.

Ekspansjonen vestover var styrt av økonomiske interesser. Jakten på makt og innflytelse, på penger og verdier, var den overordnede drivkraften bak Manifest Destiny. Derfor var gullfunnet i California i 1848 et historisk lykketreff av sjeldne proporsjoner. I mer enn 300 år hadde Spania – og Mexico – hatt kontrollen over California-kysten. Så tidlig som i 1535 var Hernán Cortés i Baja California på leting etter de syv mytiske Cibola-gullbyene. Syv år senere seilte en annen spansk ekspedisjon oppover kysten så langt som til dagens Oregon, uten å finne gullbyene. Deretter dabbet interessen for California av, og midtveis på 1800-tallet bodde det bare om lag 10 000 spansk-meksikanere i California. Den 2. februar 1848 ble fredstraktaten mellom USA og Mexico, den såkalte Guadalupe Hidalgoavtalen, underskrevet i Mexico by.

Ni dager tidligere hadde James Marshall funnet noen små glitrende steiner i American River i California mens han bygget et sagbruk for John Sutter. Marshall var nesten sikker på at det var gull, og han ventet i spenning til John Sutter selv kunne komme og se på funnet og eventuelt bekrefte at det dreide seg om gull. Det tok litt tid; John Sutter var ikke på plass ved det halvferdige sagbruket sitt før 2. februar. Men da, samme dag som fredsavtalen ble undertegnet i Mexico by og området formelt ble amerikansk territorium, kunne John Sutter ved selvsyn konstatere at det var funnet gull. Han forsøkte å holde det hemmelig, men 15. mars skrev San Francisco-avisen The Californian om funnet. Den 19. august sto nyheten å lese i The New York Herald, og 5. desember 1848 kunne president James K. Polk stadfeste gullfunnet i Kongressen.

Jernhesten og telegrafen

I løpet av det påfølgende året klarte nærmere 90 000 såkalte Forty-niners å ta seg til California, og innen fem år fant 300 000 gullgravere veien til den nye amerikanske stillehavsstaten. En nesten ufattelig mengde mennesker, all den tid det er 5000 kilometer fra New York til San Francisco. Noen seilte rundt Kapp Horn på sørspissen av Sør-Amerika, andre tok båten til Mellom-Amerika og kom seg derfra over til Stillehavet i håp om å finne en båt som skulle nordover. De fleste valgte imidlertid den korteste, men hardeste veien, med prærieskonnert tvers over USA.

Gullfunnet og gullrushet kom som bestilt for gjennomføringen av Manifest Destiny. De første fem årene ble det funnet 370 tonn gull til en 2008-verdi av om lag 40 milliarder kroner, ifølge beregninger fra US Geological Survey. Søvnige San Francisco ble i løpet av få år en verdensmetropol der pengene fløt og millionærene var mange. Det manglet ikke på noe i byen, men den var isolert.

Allerede i 1850 var California blitt innlemmet som stat i USA, men hovedstaden Washington DC lå flere ukers strabasiøs ferd unna. Det fantes så godt som ingen kontakt. Nyhetene var flere måneder gamle før de nådde Vestkysten. Og omvendt. Noen kreative krefter så at her var det stor etterspørsel etter rask transport, og opprettet The Pony Express, en imponerende poststafett på hesteryggen fra St. Joseph i Missouri til hovedstaden i California, Sacramento. Det var den aller første transkontinentale postforbindelsen mellom det østlige og vestlige USA, men den varte bare i halvannet år, fra april 1860 til oktober 1861.

Den populære vandrehistorien om at selskapet averterte etter foreldreløse barneryttere, stemmer ikke. Det dreide seg om et særdeles farefullt og ikke minst fysisk krevende oppdrag. Forretningsideen var at en liten kar til hest, en slags jockey med en liten taske, ville komme fortere frem enn en vanlig postvogn på den drøyt 3000 kilometer lange ruten. Hemmeligheten besto i å ha en uthvilt hest ventende ca hver 16. kilometer, som er den strekningen en hest kan løpe i full galopp. Så kastet Pony Express-rytteren seg på den nye hesten og fortsatte i nye ti miles. Det var opprettet 190 slike stasjoner langs ruten. Rytterne ble skiftet ut etter 120–160 kilometer, avhengig av hvor det fantes et vertshus eller en handelsstasjon. Det tok 50 ryttere og 500 hester å krysse kontinentet med en postveske. Siden hesten (de brukte små hester selv om selskapet ble kalt Pony Express) kunne bære en vekt på ca 75 kilo, inkludert rytter, vannflaske, gevær, pistol, kniv, posthorn og en Bibel, kunne det fraktes om lag ti kilo post per forsendelse. Og selv om de aldri fraktet penger, var de svært utsatt for alle mulige farer. Ikke minst ble stasjonene angrepet, hestene stjålet og betjentene drept. Pony Express er en av de mest myteomspunne, omskrevne og filmede ikoner fra Det ville vesten. Man vet at de leverte post, og ruten er kjent. Men det finnes ingen bilder av noen Pony Express-rytter, og man er ikke engang enige om hvem som red den første etappen ut fra St. Joseph 3. april 1860. Det er heller ikke sikkert at William «Buffalo Bill» Cody noen gang red for Pony Express, slik han selv hevdet i ettertid. Det kan ha skjedd, men William Cody var bare 14 år i 1860, og det er lite sannsynlig at Pony Express brukte så unge ryttere til en jobb som virkelig krevde sin mann.

Ironisk nok var Pony Express’ dager talte før de i det hele tatt var kommet i gang. Telegrafen var for lengst etablert på Østkysten, og sommeren 1861 drev flere arbeidslag og gravde hull, reiste stolper og trakk ledninger langs den samme ruten som Pony Express fulgte, fra St. Joseph til Sacramento. Det var en vanskelig sommer med borgerkrig og tynt med arbeidsfolk, tømmer var ikke lett å finne midt på prærien, og gravearbeidet i Rocky Mountains bød på utfordringer. Men karene var effektive, de jobbet fra to kanter, og 24. oktober 1861 møttes de i nærheten av Salt Lake City i Utah. Direktøren i Transcontinental Telegraph sendte et telegram til president Abraham Lincoln om at USA nå var samlet til ett rike. To dager senere ble Pony Express nedlagt.

Året etter kom en av de viktigste politiske beslutningene hva Manifest Destiny angår. Kontroll over det geografiske området var ikke tilstrekkelig. Det måtte folk til for å spre demokratiet. Den 20. mai 1862 undertegnet president Lincoln The Homestead Act, en lov som gjorde det enkelt for nybyggere å sikre seg 650 mål jord for en billig penge. Kravet var at det skulle skje på ledige landområder utenfor de 13 opprinnelige statene. En slik forordning hadde lenge vært på trappene, men det landbruksdominerte Sør hadde motsatt seg loven da de fryktet at det ville bety økt konkurranse for Sørstatenes bønder. I 1862 var imidlertid Sørstatene utmeldt av Unionen og det var såre enkelt å få loven vedtatt.

Med stadig flere bosettere i vest økte behovet for å forlenge jernbanene. Farmerne var kunder som trengte varer, samtidig som de dyrket korn og grønnsaker som måtte transporteres til et marked. På Østkysten hadde de hatt tog og damplokomotiver i mer enn 30 år da borgerkrigen brøt ut. Abraham Lincoln – som opprinnelig var en større tilhenger av jernbanen enn han var motstander av slaveriet – ønsket å bygge en transkontinental jernbane for å holde Unionen samlet.

Diskusjonen hadde pågått lenge om hvilken trasé som skulle velges, men siden Sørstatene hadde forlatt Unionen, var det sørlige alternativet uaktuelt. En rute nokså midt mellom Canada og Mexico ble valgt, og to forskjellige selskaper begynte å jobbe – Central Pacific fra San Francisco og østover, Union Pacific fra Omaha og vestover.

Champagne og gull

Midt ute i Utah-ørkenen, nord for Den store saltsjøen på et sted som heter Promontory, står det i dag to særdeles godt vedlikeholdte damplokomotiver i festlige farger. De står slik de gjorde 10. mai 1869. Den dagen ble det servert champagne til arbeiderne etter at Leland Stanford hadde slått ned The Golden Spike, den siste bolten (og den eneste av gull) for å forene skinnegangene til Union Pacific Railroad og Central Pacific Railroad i det rullende månelandskapet 150 kilometer nord for Salt Lake City.

Det var en utrolig bragd. I hovedsak hadde irske arbeidere lagt skinnene fra Omaha til Promontory, mens Central Pacific så godt som utelukkende hadde benyttet kinesisk arbeidskraft. I byggeperioden hadde Union Pacific vært en eneste lang økonomisk skandale med korrupsjon og innsidehandel, eiendomsspekulasjoner og svindel. Hva Central Pacific angikk, var det «de fire store» i San Francisco – Collis Huntington, Charles Crocker, Mark Hopkins og Leland Stanford, de rikeste forretningsmennene på Vestkysten – som tok regningen. Konstruksjonen av Central Pacific gikk langsomt, fremdriften ble hindret av nesten uløselige utfordringer i de bratteste delene av Sierra Nevada. Union Pacific, derimot, som jobbet i et enklere prærieterreng, var plaget av indianere som skjønte at «jernhesten» ikke bragte noe godt med seg. Jernbaneselskapet svarte med å leie inn flere sikkerhetsvakter og bøffeljegere. Å drepe bøfler var det samme som å ta mat og klær fra de innfødte. Den systematiske nedslaktingen av bøffel ble dermed en del av de hvites taktiske krigføring mot indianerne. Jernbanen ville dessuten bli et fantastisk hjelpemiddel for kavaleriet, som i stadig økende grad etablerte seg i de nye områdene. De skulle forsvare sivilisasjonen (nybyggerne) mot barbariet (indianerne). De trengte mat og utstyr til flere hundre mann, materialer til innkvartering og møbler til offisersboligene, samt kuler, krutt og kanoner. Sine tradisjonelle hester til tross, trengte også kavaleriet jernhesten for å få frem forsyninger. Og det var virkelig en bane av jern som ble bygget. På grunn av krigen ble alt importert stål benyttet til militære formål, så skinner og lokomotiver var av jern.

På tross av krig og mangelfull kartlegging, gjensnødde fjelloverganger og brennhete ørkenlandskaper, fullførte de denne bemerkelsesverdige bedriften på syv år. Nøyaktig 100 år (og noen uker) før den egentlige månelandingen, opprant den store dagen. Begivenheten var den første som ble dekket av massemedia fra kyst til kyst på direkten. De siste, symbolske boltene var koblet til den forholdsvis nylagte telegraflinjen, og hvert slag ble sendt som et klikk til telegrafstasjoner over hele USA. Da Leland Stanford var ferdig kl. 12.47 lokal tid, sendte telegrafisten et enkelt: Done!, og i de store byene ringte man med kirkeklokker og sendte opp fyrverkeri, båter rundt om i havnene fløytet og salutter ble avfyrt. Leland Stanford fjernet klokelig gullbolten til en verdi av 350 dollar, siden de tusen tilstedeværende arbeiderne, som ikke hadde fått lønn på svært lenge, kunne la seg friste over evne. I dag er Promontory helt øde, om man ser bort fra statusen som nasjonalt historisk minnesmerke, som innebærer parkeringsplass, toaletter og gavebutikk. Park Rangers guider og forteller, mens lokale jernbaneentusiaster mekker og koser seg med de to lokomotivene «Jupiter» og «119».

Selve jernbanesporet er i dag bare noen hundre meter langt. Allerede i 1904 ble traseen lagt om. Bedre og sterkere lokomotiver klarte brattere stigninger, og skinner og sviller tålte mer. Først ble traseen rundt Den store saltsjøen beholdt som en avlastningsrute, men til slutt gikk det aldri tog der mer. Skinnegangen ble fjernet, dernest verkstedhallene, godsekspedisjonen og stasjonsbygningen. I dag er ikke Promontory engang en spøkelsesby. Skolen, kirken, butikkene, barene, bolighusene – alt er borte. Selv lokomotivene havnet på skraphaugen. De to turistattraksjonene, «Jupiter» og «119», er kopier. Det er bare minnene igjen.

Den transkontinentale jernbanen som åpnet i 1869 var den første av flere. Senere ble det bygget andre tverrgående jernbanestrekninger lenger nord og lenger sør. I tillegg ble det lagt skinner på kryss og langs i et omfattende nettverk som forenklet frakt og reising i hele USA. Men ingen jernbaner var viktigere enn de som gikk til Kansas. For uten stasjonene i Abilene, Wichita og Dodge, kunne cowboyhistorien og myten om Det ville vesten ha vært ganske annerledes. Disse byene, og flere med dem, var nemlig knutepunkter for den lukrative kjøttransporten mellom de åpne beitemarkene i Texas og de sultne byboerne i øst. Det var i disse Kansas-byene at cowboyene slo seg løs med horer, whiskey og gambling etter 100 beinharde og støvete dager i sølibat, omgitt av mange tusen Texas Longhorns samt illeluktende og skitne kollegaer. Den egentlige historien om cowboyene er nemlig knyttet til denne konkrete oppgaven – å forflytte så mange levende dyr som mulig over 1500 kilometer. Hverken mer eller mindre. Resten er i all hovedsak Hollywoods ansvar eller fortjeneste.

Mye vondt blod

Den 9. april 1865 overga sørstatsgeneral Robert E. Lee seg til Nordstatenes Ulysses S. Grant, og borgerkrigen var i praksis over. En snau uke senere ble president Abraham Lincoln myrdet av en sørstatsfanatiker mens han overvar en teaterfore-stilling i Washington. Selv om kampene var over, sto partene steilt mot hverandre. Etterkrigstiden ble en komplisert periode. Mange på den seirende nordstatssiden viste en manglende evne til å legge krigen bak seg. Og selv om de konfødererte kanskje var dårlige tapere, gjorde mange såkalte carpetbaggers vondt verre ved å strø salt i åpne sår. Carpetbaggers var lykkejegere fra Nordstatene som dro til Sørstatene for å sko seg på sine landsmenns nederlag. Andre, som hadde vært på den «riktige» siden, ble gjerne belønnet med fremtredende posisjoner i en av utbryterstatene i gjenoppbyggingsperioden. Det kunne for eksempel dreie seg om offiserer som hadde tjenestegjort for «blåjakkene» i regionen, og som nå nærmest fikk overført sin militære stilling fra krigens dager til en sivil maktposisjon i lokalsamfunnet. Det skapte mye vondt blod at enkelte tidligere nordstatsoffiserer som etter borgerkrigen ble banksjefer, dommere eller fylkesmenn i sør, nærmest videreførte konflikten med sivilbefolkningen i fredstid. Ikke minst blant dem som hadde mistet en far, en sønn eller en bror i kamper der nettopp den nye og sivile myndighetspersonen hadde hatt kommandoen. I tillegg hadde hverken president Andrew Johnson, som rykket opp da Lincoln ble skutt, eller hans etterfølger, militærhelten Ulysses S. Grant, noen særlig god hånd med den viktige, men nesten umulige gjenforeningsprosessen.

Det var som i El Salvador i 1990-årene, eller i Somalia i dag: Alle hadde våpen og mange var bitre. Enkelte som hadde noe uoppgjort, søkte hevn. Andre avviste fullstendig de nye makthaverne og tok loven i egne hender. De søkte seg vekk, til nye jaktmarker der de bidro til myten om Det ville vesten.

Det finnes mange likhetstrekk – og en betydelig overlapping – mellom hensynsløse gunslingers på den ene siden, og hardt arbeidende cowboyer på den andre. På samme måte som når enkelte lovbrytere ble forvist fra én by og endte opp som sheriff i den neste. Det er disse glidende overgangene og de uforklarlige gråsonene der enkelte aktører flyter frem og tilbake mellom rett og galt, mellom liv og død, som er så fascinerende og spesielle ved Det ville vesten. Territoriene som ble annektert etter kriger og forhandlinger rundt 1850, var blitt liggende nesten urørt frem til borgerkrigens slutt. Nå lå de der jomfruelige og klare til å tas i bruk.

I de enorme områdene var det plass nok til alle, men grådigheten var stor og lovens lange arm glimret med sitt fravær. Mange av de sentrale skikkelsene i Det ville vesten var født i 1850-årene og hadde vokst opp under borgerkrigen. De kjente ingen annen måte å løse en konflikt på enn med våpen. Tusenvis av slike unge menn møttes på kvegdrift, ved bardisken eller i slåsskamp. De snakket samme språk og hadde de samme behovene. Mange var også avstumpet etter grusomme opplevelser under krigen. De bar med seg fortiden og hadde ingen fremtid. De hadde ikke noe fast holdepunkt i tilværelsen og skulle ingen steder. Målet var å leve i nuet, å slå i hjel tiden – og kanskje også en og annen kranglefant. Og mange mistet selv livet fordi de brøt kodene for hvordan man opptrer i grenselandet – ikke bare mellom sivilisasjon og anarki, men mellom rett og galt. Etterkrigskulturen som vokste frem i det nye og siste amerikanske grenselandet, ble befolket av unge mennesker som selv hadde vokst opp uten grensesetting.

De ble ofte brikker i et kynisk maktspill mellom rancheiere og farmere, mellom de som ville privatisere vannkilder og de som forsvarte en fri og åpen prærie. Mange såkalte cowboyer var aldri i nærheten av en ku, de var rene leiesoldater for kyniske spekulanter som forsøkte å bestikke og korrumpere jernbaneselskaper til å legge skinnegangen over deres eiendom, til å la stasjonsbyene vokse opp der investorene kunne tjene mest mulig penger. Andre cowboyer ville i dagens medier ha blitt kalt terrorister eller C-gjengen, Hells Angels eller hooligans. De levde på siden av samfunnet og hadde ingen interesse av å bedrive lovlig virksomhet, enten de het Dalton-brødrene, The Wild Bunch eller James/Younger-banden. De var reisende i straffbare handlinger og de utnyttet de lovløse tilstandene i USAs vestlige stater i årene etter borgerkrigen, uten respekt for det som måtte være av ordensmakt. Atter andre cowboyer, som riktignok hadde både hatt og sporer, seksløper og sadel, var gamblere. Kortkunstnere eller falskspillere, juksemakere eller pokerfjes – selv de som hadde rent mel i posen levde farlig når en medspiller som var full av whiskey, hadde tapt hele lønna og følte seg lurt. Med disse utvidede cowboydefinisjonene er så godt som alle sivilister som satt på en hesterygg mellom Mississippi og Rocky Mountains i perioden 1865 til 1890, for cowboys å regne.

I virkeligheten var den faktiske cowboytilværelsen særdeles ensformig og svært lite glamorøs. De kortvokste, tannløse og fjøsluktende gjeterguttene kan heller ikke ha hatt mye sex appeal. Men sosialt klønete analfabeter med kumøkk i håret og dårlig ordforråd, trekker ikke folk til kinolokalene. Dermed tok Hollywood sitt kommersielle ansvar og tilrettela epoken for et lite kritisk, men svært begeistret publikum, som heller ville la seg forlede og underholde enn bli forelest for og undervist. Om det var historisk korrekt eller ei, spilte ikke så stor rolle så lenge det var action, dramatikk og spenning.

Cowboyhelten på lerretet var gjerne en høyreist og stilig, hvit og vakker, blond og blåøyd macho-mann. I virkeligheten utgjorde meksikanske vaqueros, frigitte svarte slaver og vennligsinnede, assimilerte indianere om lag en tredjedel av cowboyene. De siste 100 årene er imidlertid Hollywoods gjenskapning av The Wild West blitt stående i de fleste kinogjengeres bevisst(løs)het som det egentlige Ville Vesten. Verden vil bedras og historikerne har for lengst tapt den kampen. Ikke minst fordi man egentlig vet svært lite om svært mye. Det ligger i sakens natur at cowboys, bounty hunters og outlaws ikke hadde med seg papir og blyant på sin ferd. To maskerte karer som lå i skjul og ranet en diligence, førte ikke loggbok. En kvegtyv som ble tatt på fersk gjerning og grep til våpen, skrev ikke rapport om det som hadde skjedd. I den grad de i det hele tatt fortalte noe, var det partsinnlegg der vedkommende alltid fremsto i et gunstig lys. Ingen skrøt på seg å ha skutt en mann i ryggen. Fortelleren var alltid heltemodig og renhårig. Private brev kan si mye om livet generelt, men de er dårlige og upålitelige kilder. Høyere offiserers dagbøker har også vist seg å være farget av forfatterens egne sympatier og ståsted. Offentlige registre er ufullstendige eller har gått tapt – i den grad de fantes. Rettsdokumenter kan gi et godt tidsbilde, men tiltaltes forklaring kan være det rene oppspinn.

Det samme gjelder de fleste «biografier», memoarer skrevet mange tiår senere av de som overlevde Det ville vesten. Western-veteranene tilpasset seg sitt publikum og pyntet på sitt ettermæle. Det var allikevel ingen som kunne kontrollere sannhetsgehalten. Og i de tilfeller der sannheten til slutt kom for en dag, var den som oftest en blek skygge av myten. Da gjorde man heller som redaktør Maxwell Scott i John Fords film The Man who Shot Liberty Valance (1962).

Den respekterte, men litt puslete småbyadvokaten Ransom Stoddard (spilt av Jimmy Stewart), som aldri har båret våpen, tar ansvar og møter byens bølle Liberty Valance (Lee Marvin) til en slags duell. Ingen andre, ikke engang sheriffen, tør å ta et oppgjør med plageånden. Stikk i strid med all sannsynlighet trekker den forsiktige advokaten raskere enn revolvermannen, som faller om og dør. Advokat Stoddard bejubles av alle. Han blir «mannen som skjøt Liberty Valance», og han bygger en politisk karriere på renommeet. Etter mange år som senator i Washington får imidlertid Stoddard vite sannheten – det var hans venn i livet og rival i kjærlighet, Tom Doniphon (John Wayne), som egentlig drepte bøllen. Doniphon, den eneste mannen Liberty Valance fryktet, sto skjult i kulissene og avfyrte det dødelige skuddet i nøyaktig samme sekund som Stoddard skjøt – og bommet. Den rettskafne senatoren vil gjerne få orden på dette, og gir et intervju til lokalavisen der han forteller sannheten. Mot slutten av seansen river redaktør Scott notatene sine i filler. Senatoren spør forundret:

«Skal De ikke bruke historien, Mr. Scott?»

Da avgir redaktøren sitt udødelige og symbolske svar:

«Dette er Vesten, min herre. Når legenden blir til kjensgjerning, trykk legenden!» – When the legend becomes fact, print the legend!

Både i Det ville vesten og i westernmytologien har den gode historien alltid vært bedre enn den ofte litt traurige sannheten. Sånn sett er det grunn til å tvile på de fleste etablerte westernsannheter. Opp gjennom årene har mange gjort som redaktør Scott – de har valgt å kolportere legenden. Derfor blir kildekritikk spesielt viktig, i hvert fall for dem som ønsker å vite mer om det reelle enn det virtuelle Ville Vesten.

Det anvendelige cowboybegrepet

Siden norskættede James Arness – som i 20 år hadde rollen som Matt Dillon, marshal i Dodge City i TV-serien Kruttrøyk – bidro sterkt til å forme vår tids oppfatning av cowboyen, kan det være interessant å se hvordan cowboybegrepet brukes på norsk.

«… fusk, snusk og cowboy-tilstander», skriver for eksempel Aftenposten om byggebransjen, og mener at det finnes ingen kontroll, det går over stokk og stein. Når Bjørn Einar Romøren lander på kulen i et World Cup-renn på grunn av for lite oppdrift, sier han: «Det var helt cowboy!» Det innebærer en kritikk av rennledelsen, som lot ham sette utfor under slike forhold. «Cowboy» brukes her som uttrykk for at ingen følger reglene. Den tidligere Se og Hør-reporteren Håvard Melnæs, som skrev en avslørende bok om ukebladet, var ifølge Se og Hørs redaktør Harald Haave «… en resultatorientert journalist som var en ’cowboy i felt’ …» Sikkert fordi han var uredd, gikk i duell med de som var større og sterkere, og skjøt fra hofta – i overført betydning.

Det finnes utallige eksempler: «Ufaglærte hypnotisører bedriver cowboy-hypnose», «… cowboy-kultur i ambulansetjenesten», «… en snakkesalig cowboy» (om alpinisten Bode Miller). «Det er en fare for at vi med ham får en mer cowboy-preget lederstil,» skrev VG om den amerikanske generalen Dan McNeill da han erstattet sin britiske kollega David Richards som leder for ISAF-styrkene i Afghanistan. Og det var ikke ment som noen gladmelding. Til gjengjeld er det akkurat det som menes når det inviteres til «Hest- og Cowboyhelg i Hemsedal». Da er det «… foredrag, hyggelig samvær … prærievogntur, cowboy & BBQ-buffet, og cowboyfest med Harald Thunes Johnny Cash spesial». Da er «cowboy» plutselig blitt noe hjemmekoselig, harmløst og familievennlig. Men som regel er ordet ensbetydende med noe som er ute av kontroll: «Texas i straffefeltet», eller «Vill Vest på New York-børsen».

Et av de mest forunderlige eksemplene på cowboy-tøv handler om pappatyper. Dagbladets Magasinet delte sommeren 2007 fedre inn i forskjellige kategorier og ga dem navn. En gruppe viste seg å være «cowboy-pappaer». Wow, tenker man etter et langt liv med cowboystudier. Norske fedre som horekunder og fylliker? Som revolvermenn og gamblere? I hvert fall som våghalser med hår på brystet, risikosøkere som ikke går av veien for en grizzlybjørn eller to i oppkjørselen? Jeg leser videre: «Cowboyen er langt fra så ivrig som Den Ivrige, men han er mer til stede enn Tivolipappa og Den Fraværende. Han er imidlertid ikke alltid bevisst i det han foretar seg. Cowboyen har ikke tenkt så nøye over dette med barneoppdragelse og tar det som det kommer. Han mener barn bør være sammen med andre barn og forstår ikke fedre som legger seg ned og leker med barna.» Så vidt jeg kan se, er det ikke mye cowboymentalitet her, uansett hvor romslig cowboy-definisjon man tillater. Men forvirringen blir total når Dagbladet nevner eksempler på norske pappaer i cowboy-kategorien: Kong Harald, Jens Stoltenberg, Nils Arne Eggen, Åge Hareide, Kurt Nilsen og Herman Friele. «Gi meg en cowboy til mann …», sang Wenche Myhre, og det samme gjorde formodentlig Sonja Haraldsen, Ingerid Schulerud og de andre ektefellene. Wenche Myhre endte opp med en dansk tannlege, Cowboy-Torben som han kanskje burde kalles. Han var ikke engang på Sputniks cowboynivå da drangedølen som stuntreporter for VG deltok på Aschehougs hagefest iført cowboyhatt og glorete skjorte. Hvis dette er cowboy på norsk, hersker det en betydelig begrepsforvirring og et behov for en grenseoppgang. I cowboystøvler.

Big Stick og Dollar diplomacy

Når det er så vanskelig å overføre cowboyfenomenet i tid og rom til andre verdensdeler, skyldes det westernkulturens sterke tilknytning til en bestemt epoke og en bestemt region. Og fordi cowboyene fungerte som spydspisser i en ideologisk kamp for å rettferdiggjøre amerikansk ekspansjonisme. Manifest Destiny, denne gudgitte forpliktelsen til å spre sivilisasjon og demokrati, var innledningsvis ment som en patriotisk veiviser vestover i USA. Men allerede president James Monroe tolket Manifest Destiny i en videre kontekst. I 1823 ga han britene beskjed om at USA ikke ville akseptere europeisk innblanding i The Americas. Washington betraktet de nye selvstendige statene i Latin-Amerika som USAs interessesfære, og i «bakgården» sin ville USA ha kontroll.

President Theodore Roosevelt fornyet Monroe-doktrinen med den såkalte Corollary i 1904, en ytterligere innstramming i forhold til hva europeerne kunne tillate seg på den vestlige halvkule. Presiseringen understreket i enda sterkere grad USAs rolle som forsvarer av lov og orden i regionen, slik Washington definerte begrepene. Samtidig viste presidenten styrke på de syv hav. I 1904 sendte USA en armada på 16 hvitmalte marinefartøyer, The White Fleet, jorden rundt. De var på tokt i 14 måneder og besøkte 20 havner på seks kontinenter. Men det var ikke bare skip USA sendte ut, de sendte også et signal, og budskapet var enkelt: USA var blitt en verdensmakt.

Roosevelts big stick-filosofi i utenrikspolitikken resulterte i at USA fikk kontroll over den strategisk viktige Panamakanalen. Etter Roosevelt fulgte president William Howard Taft. Han ga de militære musklene en finansiell parallell, kalt Dollar Diplomacy. Det innebar at en rekke land, for eksempel Haiti og Honduras, fikk beskjed om at det ville lønne seg økonomisk å gjøre som USA sa. Mange USA-analytikere mener at dagens amerikanske utenrikspolitikk bare er en forlengelse og internasjonalisering av Manifest Destiny-ideologien. Den ble først knesatt i regio-nen, men senere anvendt globalt. Alle amerikanske presidenter de siste 50 årene (unntatt Jimmy Carter), har sendt tropper til latinamerikanske naboland for å leve opp til det skjebnebestemte ansvaret amerikanere mener å ha for å forsvare sivilisasjonen og spre demokratiet. President Eisenhower ivaretok de amerikanske fruktmonopolenes interesser da CIA var innblandet i kuppet mot Guatemalas folkevalgte president Jacobo Arbenz i 1954. Samme år, i Korea-krigens sluttfase, formulerte utenriksminister John Foster Dulles den såkalte dominoteorien. Den gikk som følger: USA måtte stanse kommunistenes fremrykking og forsvare demokratiet i ett land, ellers ville alle nabolandene falle som dominobrikker. Likevel falt Cuba, men president John F. Kennedy støttet eksil-cubanerne i Florida og var med på den katastrofale Grisebukt-invasjonen i 1961. Lyndon B. Johnson fikk i 1965 fjernet en pro-kommunistisk president fra Den dominikanske republikk, og gjeninnsatte en USA-vennlig nikkedukke. President Richard Nixon og hans medarbeidere sørget for at den chilenske general Pinochet klarte å gjennomføre et militærkupp mot den folkevalgte presidenten Salvador Allende i 1973. Neste president med karibisk kanonbåtdiplomati var Ronald Reagan, hvis soldater så seg nødt til å rydde opp på Grenada i 1983 etter at amerikanske studenter og turistinteresser var blitt truet. I 1989 var det Panamas tur. President George H.W. Bush gikk inn i landet som i ti år hadde kontrollert kanalsonen, og arresterte den umedgjørlige narkotikapresidenten Manuel Noriega. Da Haitis demokratisk valgte president Jean Baptiste Aristide ble styrtet ved et kupp i 1991, søkte han tilflukt i USA. Men det skulle gå tre år før Bill Clinton, med FN-støtte, sendte styrker til den fattige øystaten og fikk gjeninnsatt Aristide. Den radikale sosialisten, presten og presidenten viste sin takknemlighet ved å legge om kursen i en mer USA-vennlig retning.

Den eneste mannen som var både cowboy og president, Theodore Roosevelt, slo an tonen. Han gikk av som visemarineminister i 1898 og organiserte de etter hvert herostratisk berømte Rough Riders, som blant annet besto av gamle cowboyvenner fra vest, til å utgjøre det 1. frivillige kavaleriregimentet på Cuba i krigen mot Spania. I USA hadde den cubanske frigjøringskrigen blitt fulgt med stor interesse i de tre årene den hadde pågått. Amerikanerne støttet cubansk uavhengighet, de mente at Spania slo altfor hardt ned på opprørerne og ba Spania finne en diplomatisk løsning på konflikten. Spania avviste dette, noe USA mente var i strid med Monroe-doktrinen. I begynnelsen av 1898 sto pro-spanske aktivister bak anti-cubanske og anti-amerikanske demonstrasjoner i Havana. For å ivareta amerikanske borgeres interesser, ble «USS Maine» sendt til Cuba. Dette var et av amerikanernes stolteste marinefartøyer, og USA reagerte med sinne og vantro da det ble sprengt i lufta i havnebassenget i Havana i februar 1898. Deler av amerikansk presse gikk helt av skaftet, og 62 år etter kampene ved Alamo reformulerte de det gamle slagordet Remember the Alamo! og gikk til kamp under parolen Remember the Maine! Amerikanske medier var part i saken og pådrivere i krigen på en måte som man først så maken til ca 105 år senere. Etter fredsavtalen i Paris senere på året, innsatte USA en vennligsinnet regjering i Havana, fikk baserettigheter på Guantanamo samt kontroll over de resterende delene av det spanske imperium, Guam, Puerto Rico og Filippinene.

Remember the Maine! ble i 1941 etterfulgt av Remember Pearl Harbor! i kjølvannet av japanernes angrep. I 1968 forsøkte amerikanerne seg med Remember the Pueblo! etter at den nordkoreanske marinen hadde innbragt et amerikansk spionskip, én amerikaner var blitt drept og 82 holdt som fanger i ett års tid. Det var første gang på 160 år at USA hadde måttet gi fra seg kommandoen over et av sine krigsskip. Det var utrolig ydmykende for USA at «en fjerderangs marinemakt» kunne oppbringe et av USAs mest hypermoderne skip. Holdningen ble skjerpet mot internasjonale provokatører som «prøvde seg» mot USA. Under Vietnamkrigen ble holdningen i det konservative USA enda mer aggressiv da dominoteorien ble aktualisert. Det gjaldt å stanse kommunismens fremmarsj og redde demokratiet.

Det er mot denne bakgrunnen man må analysere president George W. Bush’s ordvalg og reaksjoner da USA ble angrepet av Al-Qaida 11. september 2001. Hans Wanted Dead or Alive inngår i det amerikanerne ser som en lang og ærerik rett til å utøve law enforcement hvor som helst, så lenge det er i «det godes» (les: USAs) interesse. Når president Bush bruker argumentet om at USA må sørge for å spre demokrati i Midtøsten som et ledd i kampen mot internasjonal terrorisme, står han derfor med begge beina solid plantet i en tradisjon som tilsier at USAs gudgitte oppgave ikke kjenner landegrenser. Hans forgjengere har gått opp løypa og vært raske på avtrekkeren når demokratiet og sivilisasjonen – med andre ord amerikanske interesser – har vært truet. Men president George W. Bush, og ikke minst enkelte av hans medarbeidere, har rendyrket denne siste og globaliserte fasen av Manifest Destiny. Etter 11. september skulle USA og landets innbyggere sikres gjennom spredning av demokrati på bortebane. Invasjonen i Irak og fjerningen av Saddam Hussein var første ledd i en generell «demokratispredning» i Midtøsten. Ikke så mye for regionens egen del, men for å redusere antall fundamentalister, som igjen skulle gi færre terrorister.

Dette for å gjøre «Amerika til et bedre land å bo i», som det er blitt sagt gjentatte ganger. Allerede for mer enn 150 år siden gikk amerikanske styrker til såkalte forkjøpsangrep på indianerne. Man førte en defensiv forsvarskrig ved å gå på offensiven, før fienden rakk å gjennomføre det angrepet amerikanerne visste måtte komme. På samme måten er pre-emptive strikes et sentralt element i dagens amerikanske forsvarsstrategi. Man slår til mot fienden på bortebane, man lar ikke fienden få tid, penger og ressurser til å angripe USA eller amerikanske interesser. Spranget er derfor ikke så langt fra president Andrew Jacksons kamp mot de «fem siviliserte stammer» i 1832, til vår tids militære tokter rundt Eufrat og Tigris, et av sivilisasjonens arnesteder. Intet er nytt under solen.