Kort om «Helbrederen»:

Verden sliter med dramatiske klimaforandringer. Millioner av mennesker er på flukt, og i Europa rømmer mange mot det høye nord, hvor forholdene ennå er levelige. I Finland er Helsingfors er blitt en lovløs by hvor bortføringer og drap er hverdagskost. Poeten Tapani leter fortvilet etter sin forsvunne kone, journalisten Johanna. Hun skrev på en historie om en seriemorder som kaller seg ‘Helbrederen’ da hun forsvant. Han dreper kjente forretningsmenn og deres familier, siden han holder dem ansvarlig for klimakrisen. Men så viser det seg at hemmeligheter i Johannas fortid knytter henne til seriemorderen hun etterforsker ...

En intens og velskrevet thriller om overlevelse, lojalitet og besluttsomhet mot et bakteppe av global undergangsstemning.

Utdrag fra anmeldelser av «Helbrederen»:

«En av de mest skremmende krimanalromaner jeg har lest.»

– Aftonbladet

«Evnen til å bruke alle krimlitteraturens knep sammen med alle poesiens grep gjør Tuomainens bok unik, en stilkombinasjon som leseren forelsker seg i.»

– Sofi Oksanen, vinner av Nordisk råds litteraturpris

Antti Tuomainen

Helbrederen

Oversatt av Merethe Eidstø Kristiansen

FONT FORLAG

Til Anu

TO DAGER FØR JUL

1

Hva ville jeg valgt? Visshet om at det verste hadde skjedd, eller denne stadig voksende redselen? Et raskt sammenbrudd, eller en langsom og tærende forvitring?

Kraften i unnamanøveren fikk det til å rykke i meg. Jeg våknet opp fra tankene som hadde fløyet sine egne veier, og hevet blikket.

Gulsvarte flammer slo opp fra en varebil som hadde kollidert i en gangbrupilar ved Sörnäs strandväg. Bilen så ut til å ha gått av på midten, og omfavnet stolpen som en tryglende elsker. Det var ingen av de forbikjørende bilene som saknet farten, langt mindre stoppet: De skiftet kjapt til det ytterste kjørefeltet for å passere den brennende bilen med så stor avstand som mulig.

Det samme gjorde bussen jeg satt i.

Jeg åpnet den regnvåte anorakken og fant fram en pakke lommetørklær. Med numne fingre fikk jeg ut et som jeg tørket ansiktet og håret med. Tørkleet ble straks søkkvåt. Jeg presset det sammen til et knytte og stakk det i lomma. Så ristet jeg vanndråper av jakkekanten mellom kneet og veggen og tok så fram telefonen fra bukselomma. Nok en gang forsøkte jeg å ringe Johanna.

Jeg fikk fremdeles ikke svar.

På grunn av flom var metrotunnelen stengt fra Sörnäs til Kägeludden. Toget hadde stoppet ved Fiskhamnen, hvor jeg hadde stått og ventet på bussen i tyve minutter under en vanndryppende himmel.

Den brennende bilen forsvant bak oss, og jeg vendte blikket tilbake til nyhetene på skjermen som var festet til sjåførens skuddsikre glassbur: De sørlige delene av Spania og Italia var offisielt blitt overlatt til skjebnen. I Bangladesh, som holdt på å synke i havet, hadde det brutt ut pest som truet med å spre seg til hele Asia. Indias og Kinas strid om vannreservene i Himalaya hadde ført landene i krig. Da USA stengte grensen mot Mexico, svarte narkokartellene med raketter: Målene var Los Angeles og San Diego. Skogbrannen i Amazonas var ikke mulig å få slukket, og det hjalp ikke engang å sprenge nye elvefar for å isolere brannområdet.

Pågående kriger eller væpnede konflikter i EU-området: 13, de fleste på grensene.

Et anslag over antall klimaflyktninger på jordkloden: 650-800 millioner mennesker.

Pandemivarsler: H3N3, malaria, tuberkulose, ebola, pest.

Til slutt en gladnyhet: Den nylig kårede Miss Finland har tro på at alt blir mye bedre til våren.

Jeg vendte blikket tilbake til regnværet som hadde pågått i flere måneder. Vannet hadde strømmet ned siden tidlig i september og bare stoppet opp i noen korte øyeblikk. Av bydelene ved sjøsiden hadde i alle fall Busholmen, Fiskhamnen, Gräsviken, Herttonäs strand og Marudd stått under vann til stadighet, og mange av innbyggerne hadde allerede gitt opp og forlatt hjemmene sine.

Boligene ble ikke stående tomme i lang tid. Selv om de var både soppbefengte, fuktige og til og med delvis erobret av sjøen, var de gode nok for de mange hundre tusener flyktningene som hadde ankommet landet. Om kveldene lyste det av kokeild og leirbål i de strømløse og oversvømte bydelene.

Jeg gikk av bussen ved Jernbanetorget. Det ville vært kortere å gå gjennom Kajsaniemiparken, men jeg bestemte meg for å ta veien rundt på framsida av jernbanestasjonen. Det fantes ikke nok politi til å overvåke både gatene og parkene. For å kunne bevege meg på stasjonsområdet, måtte jeg stadig vike unna for folkemengden. Panikkslagne mennesker forlot byen og reiste nordover i fullstappede tog med alle sine eiendeler i en ryggsekk eller en koffert.

Utenfor stasjonen lå urørlige skikkelser inntullet i soveposer under en baldakin. Det var umulig å si om disse menneskene var på vei noe sted, eller om de bodde der. Det perleklare skinnet fra de høye lyskasterkjeglene blandet seg med eksosen og gatelyktenes gulaktige lys og med det skrikende røde, blå og grønne fra lysreklamene.

Det halvveis nedbrente Posthuset sto som et gråsvart skjelett overfor stasjonen. Jeg passerte det da jeg igjen forsøkte å ringe Johanna.

Jeg kom til Sanomahuset, sto et kvarter i kø i sikkerhetskontrollen, overrakte veska og telefonen til undersøkelse, tok av meg jakka, skoene og beltet, og tok dem på meg igjen før jeg ruslet bort til resepsjonsdisken.

Jeg ba resepsjonisten ringe Johannas sjef, som av en eller annen grunn ikke hadde svart på oppringningene mine. Jeg hadde møtt sjefen noen ganger og antok at han ville svare dersom anropet kom fra hans eget hus, og når han fikk høre hvem jeg var, ville han la meg fortelle det jeg hadde å si.

Resepsjonisten var en kvinne i trettiårene med et iskaldt blikk. Etter det korte håret og de kontrollerte faktene å dømme var hun en tidligere yrkessoldat som nå, med våpen på hoften, skulle sørge for sikkerheten til landets siste avis.

Hun så meg inn i øynene samtidig som hun snakket rett ut i lufta.

– En mann ved navn Tapani Lehtinen … Jeg har sjekket identiteten … Jo da … Et øyeblikk.

Kvinnen nikket til meg, hodebevegelsen var som et øksehogg.

– Hva vil du?

– Jeg får ikke kontakt med kona mi, Johanna Lehtinen.

2

Jeg hadde nærmest i vanvare lagret telefonsamtalen mellom meg og Johanna, og nå kunne jeg den utenat:

– Jeg kommer til å være lenge på jobb i dag, begynte Johanna.

– Hvor lenge er lenge?

– Over natta, sannsynligvis.

– Ute eller inne?

– Jeg er ute nå. Jeg har med meg en fotograf. Du trenger ikke å bekymre deg. Vi snakker med folk og holder oss blant folk.

Susing, billyder, susing, en lav buldring og litt mer susing.

– Er du der? spurte Johanna.

– Hvor skulle jeg gått, jeg sitter her ved skrivebordet.

Pause.

– Jeg er stolt av deg, sa Johanna så. – At du holder det gående.

– Det gjør jo du også, sa jeg.

– Ja, det gjør jeg visst, sa hun plutselig lavt, nesten hviskende.

– Jeg elsker deg. Kom hel hjem.

– Selvfølgelig, hvisket Johanna, og nå kom ordene raskt, nesten som en sammenhengende kjede. – Vi sees seinest i morgen tidlig. Jeg elsker deg.

Susing. Skralling. Et mykt klikk. Stillhet.

3

I ansiktet til redaksjonssjef Lassi Utela, som jeg anslo til å være rundt førti år, vokste det blågrå skjeggstubber, og i øynene var det en irritasjon som han verken kunne eller i det hele tatt ønsket å skjule.

Lassi sto rett foran meg da heisdørene åpnet seg i femte etasje. Han hadde på seg en svart skjorte og en tynn grå ullgenser, som var dratt over, mørke jeans og joggesko. Armene lå i kryss over brystet, og han lot dem falle ned med en overdrevet anstrengt bevegelse da jeg tok et steg mot ham.

Lassi Utelas mindre smigrende trekk – misunnelse overfor dyktige journalister, en tendens til ansvarsfraskrivelse, langsinthet og en evinnelig trang til å ha rett – var selvsagt ting jeg kjente til gjennom Johanna. I det siste hadde hun og Lassi stadig oftere hatt heftige diskusjoner om journalistens virke og avisas linje. Bølgene etter sammenstøtene hadde rullet i land også hjemme hos oss.

Vi håndhilste raskt og presenterte oss, selv om vi allerede kjente til hverandre. Et kort øyeblikk føltes det som om jeg var med i et dårlig skuespill. Straks han hadde sluppet hånden min, snudde han seg og skjøv opp døra med fingertuppene. Jeg fulgte etter der han sparket beina hissig framfor seg, som om han var utilfreds med deres evne til å komme seg framover. Vi kom til enden av den lange korridoren, hvor han hadde hjørnekontoret sitt på noen få kvadratmeter.

Han satte seg i en svart, høyrygget stol bak bordet, og henviste meg, igjen nesten motvillig, til den eneste gjestestolen, en hvit koppstol i plast.

– Jeg trodde at Johanna satt hjemme og skrev i dag, sa Lassi.

Jeg ristet på hodet.

– Sant å si håpet jeg å finne henne her.

Nå var det Lassis tur til å riste på hodet. Bevegelsen var utålmodig og kort.

– Sist jeg så Johanna var på redaksjonsmøtet i går, som alltid begynner klokka seks. Som vanlig tok vi en gjennomgang av aktuelle saker. Deretter spredte folk seg og gikk hver til sitt.

– Jeg snakket med Johanna ved nitiden i går kveld.

– Hvor var hun da? spurte Lassi likegyldig.

– Ute, sa jeg, og etter en liten pause, lavere: – Jeg hadde bare ikke vett til å spørre hvor.

– Så du har altså ikke hørt fra henne på et døgn?

Jeg nikket, samtidig som jeg gransket ham. Den tilbakelente, uinteresserte holdningen, det tilgjorte ansiktsuttrykket og pausene mellom ordene røpet hva han egentlig tenkte: Dette var sløsing med tiden hans.

– Hva? spurte jeg, som om jeg verken hadde lagt merke til eller forstått kroppsspråket hans.

– Jeg bare lurte på, sa han, – om dette har skjedd tidligere?

– Nei. Hvordan det?

Lassi snurpet underleppa, hevet øyenbrynene som om de veide et tonn hver og han var nødt til å betale for å få dem til å bevege seg. Så sa han:

– Nei, ikke for noe. Bare at i disse tider … det skjer alt mulig.

– Det skjer ikke med oss, sa jeg. – Det er en lang historie, men det skjer ikke med oss.

– Selvsagt ikke, sa Lassi i et tonefall som ikke var overbevisende oppriktig. Han tok seg heller ikke bryet med å se meg i øynene. – Selvsagt ikke.

– Hvilken artikkel holdt hun på med? spurte jeg.

Lassi svarte ikke med en gang, han hadde pennen i hånden og kanskje noe i sinne.

– Hvilken artikkel? gjentok jeg da jeg så at Lassi ikke kom til å begynne av seg selv.

– Dette er ikke bare tåpelig, men også konfidensielt. Men emnet var også tåpelig, sa Lassi, og støtte albuene i bordet mens han kikket skrått opp på meg, som for å vurdere reaksjonen min.

– Greit, sa jeg, og ble sittende og vente.

– Om denne Helbrederen.

Muligens kvapp jeg til. Johanna hadde fortalt om Helbrederen.

Hun hadde fått den første e-posten like etter familiedrapet i Hagalund. Helbrederen – som bare var et dekknavn – tok på seg ansvaret for drapene. Han opplyste at han tok hevn på vegne av vanlige folk, og erklærte seg som den siste sannhetens stemme i en verden som var på vei mot undergangen, en helbreder for en syk jordklode. Derfor hadde han drept sjefen for et industriforetak og familien hans. Og derfor ville han fortsette med å drepe dem som han hevdet hadde bidratt til å sette fart i klimaendringene. Johanna varslet politiet. Politiet undersøkte saken og gjorde det de kunne. Antallet drepte sjefredaktører og politikere med familiemedlemmer var nå oppe i ni.

Jeg sukket. Lassi trakk på skuldrene og så ut til å være fornøyd med hvordan han hadde fått meg til å reagere.

– Jeg sa at det ikke førte til noe, sa Lassi, og jeg kunne ikke unngå å høre en hårfin triumf i stemmen hans. – At Johanna ikke kan finne ut av noe politiet ikke kan. Leserne våre, og de blir bare færre og færre, gidder heller ikke å lese sånne greier. Det er bare deprimerende. De vet uansett at det står forbanna dårlig til.

Jeg snudde meg og skuet utover den mørklagte Tölöviken. Jeg visste at det var bygninger der ute, men jeg kunne ikke se dem.

– Hadde Johanna rukket å bli ferdig med den artikkelen? spurte jeg da vi hadde lyttet til vår egen og husets pust lenge nok.

Lassi lente seg bakover i stolen, la hodet mot nakkestøtten og så på meg med halvåpne øyne, som om jeg befant meg langt borte i horisonten og ikke på den andre siden av det smale skrivebordet hans.

– Hvordan da?

– Johanna og jeg er alltid i kontakt med hverandre, forklarte jeg. På dette tidspunktet hadde jeg skjønt at Lassi ikke kunne brydd seg mindre. Det slo meg at formålet med å gjenta ting ikke alltid er å overbevise andre.

– Jeg mener ikke sånn hele tiden. Men om ikke annet sender vi hverandre en tekstmelding eller e-post med noen få timers mellomrom. Også når det ikke er noe spesielt. Som oftest bare et par-tre ord. Noe morsomt, av og til en liten kjærlig hilsen. Det er vår greie.

Den siste setningen la jeg med hensikt ekstra trykk på. Lassi lyttet med hodet bakoverbøyd, uttrykksløs, og dersom jeg tolket det riktig, fullstendig uten interesse.

– Nå er det et døgn siden jeg hørte fra henne sist, fortsatte jeg og innså at jeg snakket til mitt eget speilbilde, som ble reflektert i kontorvinduet. – Det er det lengste jeg har opplevd på alle de ti årene vi har vært sammen.

Jeg tok enda en liten pause før jeg, i overensstemmelse med alle klisjeer og samtidig likegyldig med det faktum, sa:

– Jeg er sikker på at det har skjedd noe.

– Har skjedd noe? spurte Lassi etter den korte pausen, som jeg begynte å bli så vant til. Disse pausene hadde bare ett formål: Å undergrave samtalepartnerens spørsmål og få alt som den andre sa til å lyde tåpelig og meningsløst.

– Nettopp, sa jeg tørt.

Lassi sa ingenting et øyeblikk. Så lente han seg framover, ventet og sa:

– La oss anta at noe har skjedd. Hva har du tenkt å gjøre med det?

Jeg trengte ikke å spille ettertenksom og sa med en gang:

– Det har ingen hensikt at jeg melder henne savnet. Politiet kan ikke gjøre annet enn å registrere det. Forsvinning nummer fem tusen og tjueto.

– Sant nok, medga Lassi. – Et døgn er jo heller ikke spesielt lang tid.

Jeg løftet hånden som for å tilbakevise denne påstanden fysisk også.

– Som sagt, vi har bestandig kontakt med hverandre. Og for oss er et døgn lang tid.

Lassis irritasjon trengte man ikke å grave dypt etter. Samtidig som stemmen hans steg, ble den enda mer kjølig og anspent enn tidligere:

– Vi har journalister som er en uke ute i felten. Så kommer de tilbake med en historie. Sånn er det.

– Er det vanlig at Johanna er på feltarbeid en uke uten å si ifra?

Lassi holdt blikket festet på meg, trommet med fingrene på armlenene og snurpet leppene.

– Nei, får vi vel innrømme.

– Dette ligner ganske enkelt ikke Johanna, sa jeg.

Nå satt Lassis utålmodighet i hele kroppen. Han vred seg i stolen og snakket fort, som om han hadde det travelt med å forsikre seg om at han hadde rett:

– Du Tapani, her prøver vi å lage avis. Reklameinntekter fins praktisk talt ikke og tommelfingerregelen er at ingen er interessert i noe som helst. Bortsett fra sex og porno, selvfølgelig, eller skandaler og avsløringer som har med sex og porno å gjøre. Gårsdagens avis solgte bedre enn på lang tid. Og gårsdagens avis var blottet for dyptgående reportasjer om tusenvis av atomstridshoder på avveier, eller undersøkende journalistikk om hvor lenge vi fortsatt kan drikke vann fra springen. Sånn i forbifarten vil jeg anslå det til om lag en halv time. Gårsdagens førstesak hos oss var dyresexvideoen til en eller annen sangerinne. Det er sånt folk vil ha, det er det de betaler for.

Lassi trakk pusten og fortsatte med en stemme som muligens var enda skarpere og mer irritert enn tidligere:

– Så har jeg journalister, som for eksempel Johanna, som ønsker å fortelle sannheten. Jeg spør dem alltid hvilken jævla sannhet det er. Og det har de ikke noe godt svar på. Bortsett fra at folk bør få vite, selvfølgelig. Da spør jeg om de virkelig vil vite mer. Og framfor alt: Er de villige til å betale for å få vite mer?

Da jeg var sikker på at Lassi var ferdig, spurte jeg: 

– Så nå skriver dere om talentløse sangerinner og travhester?

Igjen så Lassi på meg fra et sted langt borte, et sted der uvitende idioter som jeg ikke hadde adgang.

– Nå forsøker vi å holde hodet over vannet, konstaterte han tørt.

Vi satt tause et øyeblikk. Så åpnet Lassi munnen:

– Får jeg spørre deg om noe?

Jeg nikket.

– Skriver du disse diktene dine ennå?

Jeg hadde gjettet helt riktig. Lassi kunne ikke motstå fristelsen. Spørsmålet inneholdt også kimen til neste spørsmål. Med det ville han vise meg at jeg var fullstendig på villspor når det gjaldt Johanna, som med alt annet. Men hva gjorde vel det? Jeg bestemte meg for å gi Lassi muligheten til å fortsette linjen han hadde valgt. Jeg svarte ærlig:

– Det gjør jeg.

– Når var det du sist utga noe?

Jeg trengte ikke å tenke over hva jeg skulle svare nå heller.

– For fire år siden, sa jeg.

Lassi spurte ikke mer, men bare skottet på meg med rødkantede, fornøyde øyne som om han akkurat hadde bevist at en av hans omstridte teorier stemte. Jeg ønsket ikke gå videre med temaet. Det ville være å kaste bort tiden.

– Hvor sitter Johanna? spurte jeg.

– Hvordan det?

– Jeg skulle gjerne sett plassen hennes.

– Vanligvis ville jeg ikke tillatt det, sa Lassi og så ut som han var på vei til å miste siste rest av interesse for det hele. Skjødesløst kastet han et blikk forbi meg og ut på kontorlandskapet, som han hadde direkte innsyn til gjennom glassveggen. – Men dette er vel utenom det vanlige og etasjen står tom. Så vær så god.

Jeg reiste meg og takket, men Lassi hadde allerede snudd seg mot skjermen og tastet i vei. Han virket konsentrert, men samtidig var det som han uavlatelig ønsket seg til et annet sted.

Johannas plass var lett å finne på høyre side i det vide kontorlandskapet. Et bilde av meg selv viste meg veien dit.

Noe rørte seg i meg da jeg kastet et blikk på bildet fra noen år tilbake og så for meg Johanna som så på det. Kunne hun se den samme endringen i øynene mine som jeg kunne?

Det hersket god orden på skrivebordet til tross for papirbunkene. Den bærbare datamaskinen lå sammenslått midt på bordet. Jeg satte meg ned og kikket meg omkring. I det åpne kontorlokalet var det over ti arbeidsgrupper som ble kalt kløvere, med plass til fire mennesker på hver. Johannas skrivebord befant seg ved vinduet og derfra var det også direkte innsyn til Lassis kontor. Eller, egentlig bare til den øverste meteren, den nedre delen var dekket av papplater som sto stablet inntil veggen. Heller ikke landskapet utenfor vinduet var noe særlig å skryte av. Det hvelvede taket på kunstmuseet Kiasma hadde vært gjennom mange reparasjoner og lignet et stort skipsvrak i regnet: svart, forfallent, grunnstøtt.

Bordoverflaten var kjølig å ta på, men ble raskt fuktig under håndflaten. Jeg kastet et blikk i retning av Lassi Utelas kontor og så rundt meg. Lokalet var forlatt. Jeg smettet Johannas datamaskin ned i veska.

På skrivebordet lå det et titalls huskelapper. Noen av dem inneholdt bare et telefonnummer eller navn og kontaktinformasjon, men en og annen lapp var fylt med den elegante og sirlige håndskriften til Johanna.

Jeg så gjennom lappene, en for en. Blant de siste var det en som fanget oppmerksomheten min: «H – Vest–Øst / Nord–Sør – jf. Hagalund, Drumsö, Kampen, Brändö eller Domarby, Baggböle, Gumtäkt, Gloet, Rödbergen – datoer.»

H sto sikkert for Helbrederen. Jeg puttet lappen i lomma.

Det neste jeg gjorde, var å gå gjennom papirbunkene. Mesteparten var materiale til artikler som Johanna allerede var ferdig med: om de påstått stengte kjernekraftverkene i Russland, statens skrumpende skatteinntekter og stupende matkvalitet.

Det var en bunke bare om Helbrederen. Der lå det også utskrifter av alle e-postene. Johanna hadde skrevet egne notater i papirene, og på en del av dem dekket den håndskrevne teksten hennes nesten over den opprinnelige. Jeg stappet hele bunken i veska uten å lese noe, reiste meg og ble stående og betrakte den forlatte kontorplassen. Det var som et hvilket som helst kontorbord, upersonlig og umulig å skille ut blant millioner av andre. Likevel håpet jeg at det ville fortelle meg noe, avsløre hva som hadde skjedd. Jeg ventet et øyeblikk, men kontorbordet var og ble et kontorbord.

For et døgn siden hadde Johanna sittet foran det.

Hun ville sittet der nå også, dersom ikke noe hadde skjedd.

Jeg var ikke i stand til å forklare hvorfor jeg var så sikker i min sak. Like vanskelig var det å forklare forbindelsen mellom Johanna og meg. Jeg visste at dersom hun bare hadde hatt muligheten, ville hun ringe meg.

Jeg tok et steg bort fra kontorplassen uten å klare å rive blikket løs fra Johannas papirer, håndskriften og de små gjenstandene på bordet. Så kom jeg plutselig på noe.

Jeg gikk tilbake til Lassi Utelas kontordør. Han la ikke merke til meg, så jeg banket på dørkarmen. Den lød plastaktig mot knokene. Den høye og hule lyden overrasket meg. Lassi holdt opp med å jage fingrene over tastaturet, holdt hendene avventende i lufta og snudde hodet. Den rødkantede irritasjonen i øynene hans var i alle fall ikke blitt mindre.

Jeg spurte etter navnet på fotografen som var med Johanna, selv om jeg egentlig hadde gjettet det på forhånd.

– Gromow, gryntet Lassi.

Jeg kjente til mannen, selvfølgelig. Jeg hadde møtt ham også. Høy, mørk og kjekk. Ifølge Johanna en slags «pikenes jens», besatt av jobben, og antakelig av andre ting også. Johanna satte pris på Gromows profesjonalitet, og likte å jobbe sammen med ham. De hadde tilbrakt mye tid sammen, på oppdrag både i inn- og utland. Om noen visste noe om Johanna, så var det Gromow.

Jeg spurte Lassi om han hadde sett Gromow. Han skjønte straks hva jeg mente. Han tok opp telefonen, tastet et nummer og ventet et øyeblikk før han kastet telefonen tilbake på bordet.

– Ingen forbindelse? spurte jeg, selv om jeg allerede visste svaret.

Lassi nikket kort, ristet så på hodet, la hendene på armlenene og bakhodet mot nakkestøtten, og rettet blikket mot taket, ventilasjonsrørene eller himmelen.

– Fy faen for en verden, sa han lavt.