Kort om Gjenforeningen:

 En vakker, dramatisk og uforglemmelig historie om liv, identitet, drømmer og håp. En klatretur i Lofoten blir et dramatisk vendepunkt i livet til fire unge mennesker da Lotte holder på å omkomme under høyst uklare omstendigheter. Tyve år senere avtaler de fire å møtes igjen. Paul og Vincent, som begge var forelsket i Lotte, setter seg på Eurostar-toget i Brussel for å besøke Lotte og Martin, den fjerde klatrevennen, som siden har giftet seg med Lotte. Togreisen og gjenforeningen i Wales blir for dem alle en reise tilbake til opplevelsene i Lofoten og til forestillingen om hvem de en gang var – eller trodde at de var. Med dette utgangspunktet har Stephen Enter skrevet en medrivende beretning om livets omskiftelighet, om drømmer og fremtidshåp som går tapt, om hvordan tiden og erindringen forvrenger alle ting.

Utdrag fra anmeldelser av Gjenforeningen:

«Usedvanlig gripende … Romanen er ikke død, takk og lov!»

– Nederlandse Dagblad

«En umiddelbar klassiker som gjøre at året avsluttes med et litterært Mount Everest: Stephan Enters lysende Gjenforeningen.»

– NRC Handelsblad

Stephan Enter

Gjenforeningen

Oversatt fra nederlandsk av

Bodil Engen

FONT FORLAG

«Intet i sikadens sang røper

hvor snart den skal dø.»

– BASHŌ (1644–1694)

EN

1

Herregud, der var han jo. Paul van Woerden sto med åpen lommebok foran disken, kastet tilfeldigvis et blikk over skulderen på ekspeditrisen og så ham gå forbi utenfor. Ja, det var ham, ingen tvil om det; der gikk Vincent Voogd, tidenes ypperste fjellklatrer, umiddelbart gjenkjennelig selv etter tjue år. Fremdeles dette bistre fjeset med buskete kinnskjegg. Han var kledd i en elegant fiskebeinstripet jakke, trakk en liten koffert på hjul etter seg som en motvillig hund og holdt en avis i øyenhøyde foran ansiktet. Han var så oppslukt av lesningen at han gikk rett på en annen person, og – var det ikke typisk – i stedet for å komme med en unnskyldning, så han tvert imot ut til selv å motta en.

Ekspeditrisen pakket inn Pauls innkjøp i sølvfarget papir og knyttet et blankt bånd rundt pakken. Paul takket med et smil, men munnen hennes forble en kirsebærrød strek. Han grep ryggsekken sin, lempet den opp på den ene skulderen og bega seg inn i stasjonshallen.

Han fant ikke Vincent igjen med det samme; trengselen på Bruxelles Midi hadde økt til det dobbelte på bare noen minutter. Overalt var det bevegelse, et titall forskjellige språk gjenlød i hallen, en flokk skolebarn stimlet sammen rundt en bod som oste en besnærende vaffellukt. Lenger borte, i den lave hallen der han snart måtte innfinne seg, begynte folk å stille seg i kø foran innsjekkingsskranken – men Vincent var ennå ikke blant dem. Paul gikk bort til en folketom flekk ved en kiosk og satte ryggsekken foran seg. Eurostar-logoen i eggegult og eggehvitt lyste dempet mot ham, i hele den underjordiske stasjonens lengde strålte sjokoladekiosker, et brennevinsutsalg, en kaffebar, et parfymeri og utallige andre små butikker, og i et glimt så han det hele som en fortryllet hule der alle ansikter var fulle av forventning – hver enkelt reisende hadde forlatt hus og hjem og gjorde seg klar til ferden inn i jordens indre.

Se opp for lommetyver, gjallet det gjennom hallen. Pass godt på bagasjen, s’il vous plaît. Paul trommet med fingertuppene på presangen. Han pustet dypt inn (for en vidunderlig duft fra de vaflene!), strakte seg på tå for å prøve å se over hodene på alt og alle og kjente plutselig hvor oppstemt han var, lykkefølelsen som boblet opp i ham. Han lo av seg selv – så lite forandrer man seg altså! Et glimt, en liten mothake i erindringen, og straks lot han seg besnære av Vincent. Men den gang hadde alle latt seg besnære av Vincent – av fryktløsheten hans, og av hvor merkelig lettvint han kunne sette alt i perspektiv, seg selv inkludert; Vincent var fullt klar over at han var en skamløs streber som elsket å vise hvem som klatret best, var den dyktigste kartleseren og den raskeste til å sette opp et telt. Den ene gangen – ved et stålblankt vannmagasin i Wallis, der de ble værende i en halv time fordi Martin hadde fått en stein til å sprette ni ganger på vannflaten og Vincent ikke ville gå videre før han selv hadde klart ti, og ikke skjønte at hele selskapet egentlig flirte av ham. Etterpå spurte man seg hvorfor ingen var blitt irritert – men man måtte kjenne Vincent, måtte ha opplevd hans avvæpnende godmodighet.

Paul ble varm, tok av seg regnjakken og la den over ryggsekken. Og mens han mintes seg selv ved vannmagasinet (nitten eller tjue, radmager, solbrent på nesen og i nakken, lysbleket hår), tenkte han med en blanding av selvironi og forlegenhet – hvor inderlig hadde han ikke lengtet etter å være slik selv, etter å bli en annen og erverve seg Vincents jernharde mentalitet, å kunne feie all usikkerhet til side og erstatte den med et lag skinnende overmot. Herregud, når han tenkte på hvordan han hadde vært som student, kunne han ikke betrakte seg selv som noe annet enn en idiot. Enda han nå også innså at det hørte med, var en del av alderen da man biter seg selv i halen – hvor krampaktig man dekket over og korrigerte hvert lyte i personligheten! Men dette, tenkte han mens han så seg omkring igjen og hørte virvaret av språk og snuste inn den søte aromaen av vaflene, dette forandret seg jo etter hvert som man ble eldre – man tok ikke ting så alvorlig lenger, brydde seg knapt om hva andre mente. Og i tilbakeblikk, var det ikke utrolig at man med så lite peiling ikke hadde rotet til alt enda mye mer? Men se, der var Vincent igjen – der kom han slentrende, dasket avisen løst mot beinet og la hodet bakover mens han med kritisk fremskutt underleppe betraktet skiltene under det høye taket med de irrelevante avgangstidene for lokaltrafikken.

Paul tok opp sakene sine og gikk bort til ham. «Vel!» sa han – noe som var underlig, for slik hilste han aldri på noen, det lød dessuten høyere enn han hadde tenkt. Og ut av intet dukket erindringen opp om at deres aller første møte hadde begynt med Vincents spørsmål om hvorvidt «den kløften» i haken hans var nedarvet. Han klemte pakken fast i armhulen og strakte armen frem. Vincent så forbauset på ham og trykket hånden hans uten særlig kraft. Først nå som han sto foran ham (de var akkurat like høye) så Paul hvor uforandret Vincent egentlig var. Ja, han er nesten nøyaktig som før, tenkte han. Og så kom alt vellende opp igjen! – førsteinntrykket av stivhet og ordknapphet, og så den uvilkårlige følelsen av å være privilegert (det var nesten takknemlighet) når Vincent som en selvfølge involverte deg i noe. Noen rynker lå i vifteform rundt Vincents øyne, og ansiktstrekkene var kanskje blitt noe skarpere – men hudfargen var kjernesunn, han hadde til og med en lett rødme i kinnene. Ikke det minste tegn til begynnende gråstenk eller hårtap. Ja, forbløffende hvor rakrygget han sto her igjen, den uforminskede viljestyrken han utstrålte.

«Du visste vel at jeg kom?» spurte Paul muntert.

«Jeg visste ingenting,» sa Vincent. «Det vil si – jeg tenkte at du kanskje heller tok fly.» Han så på pakken Paul holdt.

«Kaffe!» sa Paul. «Eksklusiv, ble det påstått. Jeg fant ikke på noe annet, men jeg synes dette passer bra hvis Martin så gjerne vil holde det han har lovet.»

Vincent nikket med et tilløp til smil. Han hadde ikke glemt hvordan Martin hver morgen var den første til å dra opp glidelåsen på teltet og med profesjonell effektivitet vekket alle, fremla planer for dagen og traktet en kanne kaffe så giftig sterk at den fikk magen til å snøre seg sammen.

«Har du med deg noe?» spurte Paul.

Vincent nikket. En flaske japansk whisky, pakket inn på japansk vis. «Og det,» la han til, «skal man ikke kimse av. Det er visst en egen kunst – skjønt japanerne før eller senere utroper alt til kunst, seg selv inkludert.» Rundt den særegent brede munnen spilte fortsatt et trekk som antydet uberegnelighet og eventyrlyst. Samtidig hadde han en tretthet i blikket; han hadde naturligvis stått tidlig opp for å nå toget til Brussel. Paul kom til å tenke på at Vincent de siste fem årene hadde arbeidet ved et meteorologisk institutt i Tokyo, men hadde ikke klart for seg hva han egentlig gjorde der. De hadde hatt lite kontakt i en lang periode, først de siste månedene hadde de mailet regelmessig med hverandre igjen. I den siste e-posten hadde Vincent nonsjalant nevnt at han også skulle til Martin – han skulle besøke foreldrene sine i Sør-Nederland og var dermed «i alle fall i nærheten». Og han hadde nevnt hvilket tog han kom til å ta. Var ikke det en tydelig invitasjon til å reise sammen? Det hadde fått Paul til å bestemme seg – han hadde nemlig nølt; frem til det øyeblikket hadde han riktignok vært nysgjerrig på hvordan det hadde gått med de andre, men innbydelsen fra Martin var kommet overraskende på ham.

«Vel!» sa Paul igjen – og han hørte seg selv. Men det lot seg ikke stanse. Nå slo han ut med hånden mot innsjekkingsskranken og passkontrollen og sa høytidelig: «Hvis det behager herr Voogd?»

De sluttet seg til de andre ventende. Besøket hos foreldrene, fortalte Vincent da Paul spurte ham om det, hadde vart et par dager for lenge. Han snakket for det meste med moren, for faren hørte dårlig, og hun ville hele tiden ha greie på når han kom til å gifte seg med en japanerinne. Hun hadde lest at ni av ti europeere der i landet gjorde det, og i hennes øyne var det å forbli ugift den største ulykke som kunne ramme et menneske. Paul smilte, men hadde vanskelig for å høre etter; Vincent virket med ett for levende til samtidig også å befinne seg i vide forgreninger av hukommelsen hans. Det var den stemmen, måten han snakket på: vennlig nedlatende og undergravende, som om alt han sa om en annen også kunne sies om deg – det lød usannsynlig velkjent; når noen den gang hadde anlagt den tonen, visste de andre at det var Vincent som ble imitert, og et øyeblikk så han, med følelsen av å våkne med et rykk, også den Vincent lys levende for seg – midt i rommet på studenthjemmet, og i den fremstrakte hånden en gressgrønn bok med tittelen Hvordan håndtere barn, og stemmen som tørt bemerket: «Tro meg, det funker akkurat sånn med jenter også.» Og nå omfattet det også måten Vincent beveget kroppen på: temmelig stramt og med plasskrevende geberder, som om han ikke helt visste hvor han skulle gjøre av lemmene sine – noe som kraftig forsterket inntrykket han gjorde som fjellklatrer, for han klatret som en gekko. Via en kollega hadde Vincent (han snakket over skulderen mens han med utstrakte armer ble visitert av en tollfunksjonær) fått tilbud om en ny leilighet, i en mer landlig del av byen. Men, sa han, man kan egentlig ikke forestille seg Tokyo uten å ha gått omkring der selv. Kontakten med kolleger forble bisarr, han klarte ikke å bryte igjennom de latterlige hierarkiene, og hvis han skulle være ærlig, måtte han innrømme at alle han hadde omgang med der, var utlendinger. Paul tok armbåndsuret sitt fra rullebåndet og ristet på håndleddet da han hadde satt det på igjen.

«Jøsses,» sa Vincent, «har du fortsatt klokken med den sprekken?»

Paul nikket med en viss stolthet. Også en slik bemerkning klang velkjent og behagelig i øret hans, og nå – det hadde han ikke tenkt på de siste femten årene – kom han på at Vincent hadde for vane å fange fluer i luften med én hånd og kaste dem så hardt på en bordplate eller en flat stein at de ble liggende døde.

De gikk langs toget. Paul telte vognene og hørte skritt mot steinhellene, regelmessige som tikkingen fra en klokke. Vi skal av sted, vi skal av sted. Han så seg omkring – alle disse menneskene som gransket billetten sin med oppsperrede øyne, eller ivrig strakte seg ned mot perrongen og tok imot bagasje, eller med dype drag røkte en siste sigarett. Så oppglødd og elektrifisert alt var! Alt suste, alt åndet av energi – og dette var essensen av store stasjoner overalt i Europa; slik lyste de opp i hans forestillingsverden som bikuber av stein, slik lå de i et nettverk av blodkar av stål over kontinenter, her utsprang en hjerterytme som pumpet liv rundt om i verden. Brått kom han på at det ikke var nødvendig å holde seg til de reserverte plassene. «Martin nevnte det i en mail,» sa han. «Det er et triks fra jernbaneselskapets side – alle passasjerer i de første fire vognene, slik at personalet kan ta det med ro.»

Vincent lot ikke til å høre ham, han hadde stukket hånden i bukselommen og dro den opp igjen, åpnet den. På håndflaten lå en dråpeformet, lysegrå rullestein. Uten egentlig å se på steinen, dreide Vincent den et par ganger mellom fingrene før han slapp den ned i lommen igjen. Og i samme øyeblikk foldet en knopp av lykke seg ut i brystet til Paul idet han brått husket andre ganger, så mange andre ganger, da de på en solfylt morgen hadde båret bagasjen langs vognene til et ventende tog, og det hadde vært begynnelsen på noen vidunderlige uker.

Slik var det altså å treffe hverandre igjen! Forunderlig, fragmentert som et blikk i et sprukkent speil – med hårfine sprekker og blinde flater. Og hadde kanskje Vincent alltid hatt dette åndsfraværende ved seg, bare at det hadde vært blandet med ukueligheten hans? Nå hindret det Paul – i å spørre om alt mulig og henfalle til en behagelig, konspiratorisk ironi. Men Vincent stilte heller ingen spørsmål. Og hva om de ikke hadde noe mer å si hverandre og måtte dra i gang hver samtale med en gammel anekdote? – det fikk så være, i så fall. Ja, det fikk så være, for denne dagen ville bli vellykket uansett.

«Hva var det du leste, forresten?» spurte han.

«Hva?»

«Jeg så deg gå forbi i sted – hva var det i avisen som var så fascinerende at du gikk rett på folk?»

Vincent bråstanset. Han så på Paul med halvåpen munn. «De kjeltringene,» sa han forbauset. «Passer du på?» Og han hadde allerede satt fra seg kofferten og gikk med lange skritt tilbake mot sikkerhetskontrollen.

«Glem den,» ropte Paul etter ham. «Det er ikke mer enn et par minutter igjen. Vi kan ikke bare ta det neste toget!»

Men han ropte det uten overbevisning, og lattermildt. Dette var ikke overraskende, det var typisk Vincent. Dette var Vincents kjerne, eller hans holdning til livet – han var nemlig overbevist om at man alltid kunne ta kontroll over tingene: en internasjonal reise som sto og falt på en fire minutters overgang, eller en avsats som via tærne dine bar hele vekten av deg og oppakningen din. Paul merket at han hadde sovet lite; en gjesp svulmet som en ballong mot ganen og han kvalte den i hånden. Han følte seg ør i hodet. Han strøk hånden over det glattbarberte kinnet og tenkte på sommer og fjell. For en gave, for en gåte hvordan man hele den tiden hadde hatt alt parat – men sjelden ofret det en tanke, flyktig iblant som et foto man en gang har tatt av en utsikt, og hvordan erindringen blir liggende tildekket under knitrende lag av nye hendelser, fulle av mennesker og ferier og bøker og nyttårsfeiringer og omveltninger i verden, og at det nå – simpelthen fordi de hadde tatt imot Martins innbydelse og gikk ombord på et tog – blåste opp en bris som feide vekk hele opphopningen av tid og avdekket det som lå under, var like friskt og levende som for tjue år siden.

Og tvers igjennom en gjallende meddelelse på en komisk form for nederlandsk kom også den plutselige anspentheten tilbake som han hadde gått under dusjen med i morges – for han hadde en plan for denne dagen. Bare syv-åtte raskt unnagjorte timer, så ville han se Lotte igjen etter fjorten år. Var det virkelig fjorten år siden bryllupet og festen i det labyrintaktige, borglignende huset til foreldrene hennes, der bare klatrere var til stede? I telefonen hadde hun vært kjølig og skarp, og akkurat som før hadde hun reagert med forakt på munterheten hans – han husket at hun gjorde noe med ansiktet da, én av tusen ting. Rynket hun pannen, var det det? Nei – han hadde ofte nok sett henne slik, foran en hytte i fjellet med et tekrus som hun holdt rundt med begge hender og blåste i for å avkjøle drikken. (Hun hadde påfallende lange, men ikke spesielt elegante hender.) Han så ansiktet hennes tydelig for seg, det glatte, mørkeblonde håret, det åpne smilet som blottet de rette tennene – men hun gjorde noe annet, kanskje var han den eneste som hadde lagt merke til det. Eller kanskje ikke; Martin også, selvfølgelig. I alle fall hadde han en gang iakttatt henne på avstand og tenkt at enten faller du umiddelbart for det trekket, eller så får du henne i vrangstrupen. Haken hennes – der hadde han det. Hun trakk haken skjev med et herskesykt rykk bort fra deg, og så tygde hun på innsiden av kinnet. Han så det for seg – og nå husket han også den iøynefallende, ikke særlig kledelige rynken hun hadde over nesen. Men dermed var hun ikke fanget, det var alltid noe ved Lotte som unndro seg dine skarpeste sanser – noe bak en ufullført setning, en gjenstridig lokk som hun blåste vekk fra ansiktet.

Der kom Vincent, med den gjenerobrede avisen sammenrullet som en kølle.