Kort om «Pakistan»:

Pakistan - et besværlig land er en svært velskrevet og informativ dokumentarbok om dette komplekse og ofte misforståtte landet. Forfatteren Anatol Lieven kombinerer omfattende historiske kunnskaper og grundig analyse med hundrevis av intervjuer med pakistanere vi vanligvis ikke hører noe fra -soldater og bønder, landsbymullaer og politikere, rickshaw-sjåfører, forretningsfolk og studenter, blant annet for å vise at mens den pakistanske staten kanskje er svak, er det pakistanske samfunnet umåtelig sterkt

Anatol Lieven

Pakistan

Et besværlig land

Oversatt fra engelsk av Christian Rugstad

FONT FORLAG

Til minne om mine besteforeldre

George Henry Monahan,

indisk statstjenestemann

Helen Monahan (født Kennedy)

og deres sønn,

Kaptein Hugh Monahan MC,

5th Royal Gurkha Rifles (Frontier Force)

og til ære for de som har etterfulgt dem

i de sivile og militære tjenestene i

Pakistan, India og Bangladesh

Oversetterens forord

Originaltittelen på denne boken er Pakistan: A Hard Country. Et hardt land. Et barskt land. Et land der virkeligheten er tøff og makten ofte ter seg på en brutal måte. I flere intervjuer har Anatol Lieven imidlertid ikke bare beskrevet Pakistan som et hardt land, men også som et land som er vanskelig å styre, politisk og på annet vis, og som noe av en hard nøtt i internasjonal politikk – blant annet på grunn av pakistansk Taliban, landets atomvåpenarsenal og de store utfordringene landet står overfor med tanke på befolkningsvekst og ressursutnyttelse. Valget av tittel på den norske utgaven falt derfor på Pakistan: et besværlig land.

Pakistan har to offisielle språk – urdu og engelsk. Urdu snakkes av et lite mindretall av den pakistanske befolkningen, og engelsk er rådende i rettsvesenet, de væpnede styrker, de høyere utdanningsinstitusjonene og blant Pakistans eliter. Jeg har derfor i stor grad holdt fast ved de engelske betegnelsene som opptrer i denne boken. For eksempel har Federally Administered Tribal Areas (FATA, de halvt selvstyrte stammeområdene langs grensen til Afghanistan) fått beholde sitt engelske navn (mens jeg gjennomgående bruker Khyber Pakhtunkhwa for North West Frontier Province, som nylig skiftet navn). Jeg har også latt de forskjellige institusjonene og enhetene innen hæren og politiet beholde sine engelske navn, og det samme gjelder landets politiske partier. Dette for ikke å skape mer forvirring enn nødvendig. Boken inneholder dessuten en oversikt over forkortelser samt en utførlig ordliste.

Folkegruppen som lever i grenseområdene mellom Pakistan og Afghanistan kalles i norske medier oftest pashtunere. Ordet «pashtun» er imidlertid en av flere dialektale varianter av samme ord (hvorav pukhtun, pushtun og pashton er andre). Anatol Lieven bruker selv pathans, et valg han redegjør for i bokens første kapittel. Jeg har valgt å følge ham, og bruker følgelig betegnelsen «pathanere».

Et sentralt begrep hos forfatteren av denne boken er patronage. Dette beskriver et system (i overveiende grad bygd på slektsbånd) av ytelser og gjenytelser, av beskyttelse, privilegier og tjenester som ifølge forfatteren utgjør det indre maskineriet i pakistansk politikk. På norsk kunne man – alt etter sammenhengen – ha brukt flere ord, fra nepotisme til kameraderi og korrupsjon. Jeg har imidlertid valgt å beholde ordet «patronasje», selv om norske ordbøker gir det den snevrere betydningen «beskyttelse». I den norske oversettelsen viser altså patronasje til det innfløkte systemet av tjenester og gjentjenester som spiller en så avgjørende rolle i Pakistans samfunnsliv og politikk.

CR

Liste over illustrasjoner

Bildebolk 1

 1. Mohammed Ali Jinnah, Pakistans grunnlegger

 2. Feltmarskalk Muhammad Ayub Khan, militær statssjef 1958–69

 3. De pakistanske styrkene overgir seg i Dhaka i Øst-Pakistan, 16. desember 1971

 4. Zulfikar Ali Bhutto, statsminister 1971–77

 5. General Muhammad Zia-ul-Haq, militær statssjef 1977–88

 6. Pakistanske soldater på Siachen-isbreen i Kashmir, august 2002

 7. Asif Ali Zardari og Bilawal Bhutto-Zardari med et portrett av avdøde Benazir Bhutto, 2007

 8. Benazir Bhutto, 1989

 9. Plakat av familien Bhutto-Zardari, 2010

10. Nawaz Sharif og Shahbaz Sharif, 2008

11. General Pervez Musharraf, militær statssjef 1999–2008, sammen med USAs visepresident Dick Cheney i Islamabad, 26. februar 2007

12. General Ashfaq Kayani, hærsjef, november 2007

13. President Asif Ali Zardari sammen med Irans president Mahmoud Ahmadinejad og Afghanistans Hamid Karzai i Teheran, 24. mai 2009

14. Kvinnelige MQM-aktivister med bilder av Altaf Hussain, 2007

15. MQM-valgmøte i Karachi, 2007

Bildebolk 2

16. Følgene av pakistansk Talibans selvmordsangrep på Høyesterett i Lahore, 10. januar 2008

17. Demonstrant med plakat av Osama bin Laden, Karachi, 7. oktober 2001

18. Demonstrasjon til støtte for afghansk Taliban, Karachi, 26. oktober 2001

19. Jamaat Islami demonstrerer i Peshawar mot amerikanske droneangrep, 16. mai 2008

20. Mahsud-stammens jirga diskuterer amerikanske droneangrep, Tank, 20. april 2009

21. Pakistanske soldater i Sør-Waziristan, oktober 2009

22. Terrorangrep i Peshawar, 5. desember 2008

23. Ødeleggelser forårsaket av flommen i Azalkhel i Khyber Pakhtunkhwa, 9. august 2010

24. Terrorangrep av Lashkar-e-Taiba i Mumbai, India, november 2008

25. Muslim Khan, talsmann for pakistansk Taliban, Swat, 28. mars 2009

26. Tilhengere av pakistansk Taliban feirer kunngjøringen av Nizam-e-Adl-avtalen i Swat, 16. april 2009

27. Taliban-patrulje i Swat, april 2009

28. Pakistanske soldater på vakt i Swat, september 2009

29. Hakimullah Mahsud, amir (leder) av pakistansk Taliban, Orakzai-distriktet, 9. februar 2010

30. Offer for en selvmordsbombe, Kohat, 9. september 2010

Alle bilder: © Corbis Images

Takk

Denne boken ville ikke ha blitt til uten all vennligheten og gjestfriheten jeg har møtt hos de mange pakistanerne som inviterte meg inn i sine hjem og fortalte meg åpent om sine liv og meninger – så mange at jeg ikke har mulighet til å takke de fleste ved navn.

Jeg står i særlig stor gjeld til Ashraf og Ambrin Hyat og deres familie i Islamabad. Jeg håper at mine lange opphold hos dem ikke var til for mye bry.

Syed Fakr Imam og Syeda Abida Husain har i årenes løp vært et svært hyggelig vertskap i sine forskjellige hjem, hvor de har delt sine kunnskaper om politikk, historie og kultur med meg. Najam og Jugnu Sethi har vært gode venner og elskverdige verter like lenge. Naeem Pasha og Kathy Gannon har vist meg gjestfrihet oftere enn jeg kan huske, og Kathy har latt meg få del i sine omfattende kunnskaper om Afghanistan. Naveed og Saeed Elahi har begge spandert mye av sin tid på meg, og vært til uvurderlig hjelp med sine råd, opplysninger og kontakter.

Når det gjelder offentlige tjenester og medier, har Maleeha Lodhi vært svært vennlig, hjelpsom og innsiktsfull. Hennes kommentarer til deler av manuskripter var uhyre verdifulle. Jeg vil også takke Shuja Nawaz, Asad Hashim og Hasan-Askari Rizvi for deres kommentarer og innspill. Ansvaret for innholdet i denne boken og for meningene som kommer til uttrykk i den, hviler selvfølgelig på meg alene. Blant de mange pakistanske journalistene som har hjulpet meg i årenes løp, vil jeg særlig nevne min gamle kollega Zahid Hussain, sammen med Zafar Abbas, Ejaz Haider, Imran Aslam, Behrouz Khan og Mosharraf Zaidi.

Jeg står i stor gjeld til Rahimullah Yusufzai for all hjelp i Peshawar, og til Amina Khan og hennes familie, til brigadegeneral Saad, brigadegeneral Javed Iqbal, Khalid Aziz og Fakhruddin Khan. Det var også svært elskverdig av general Zafrullah Khan og Frontier Constabulary å la meg campere i mannskapsmessen deres i Peshawar sommeren 2009. Likeledes vil jeg takke prorektor ved Faisalabads landbruksuniversitet, professor Iqraar, for at han inviterte meg til å holde foredrag der og innlosjerte meg i universitetets gjestebolig. Jeg vil også takke doktor Faisal Zaidi og staben ved Broomfield Hall i Multan for å ha invitert meg dit, doktor Mohammad Amir Rana og staben ved Pakistan Institute of Peace Studies, og ambassadør Tanvir Khan og Institute of Strategic Studies i Islamabad. Jeg takker også professor Ali Khan Shehriyar, doktor Lukas Werth, doktor Shandana Mohmand og deres kolleger ved Lahore University of Management Sciences for at de inviterte meg til å forelese der, i tillegg til at de ga meg nyttige innspill til mitt eget arbeid og delte sine kunnskaper om det pakistanske samfunnet med meg.

Takk også til general Athar Abbas, oberst Haidar Malik, kaptein Nasireh og andre offiserer i Inter-Services Public Relations, som var til stor hjelp med å arrangere møter med høytstående militære. Oberst Ali Awan og Saira Ahmed fra Den pakistanske høykommisjonen i London var ikke bare behjelpelige med å skaffe meg avtaler, men ga meg også svært verdifulle råd. Jeg vil takke dem og alle offiserer og menige i Pakistans væpnede styrker som har hjulpet meg i mange år.

Jeg står i dyp takknemlighetsgjeld til Sardar Mumtaz Ali Bhutto og hans familie for to svært behagelige og interessante opphold i Sindh med 20 års mellomrom, og i særdeleshet fordi han inviterte meg på villsvinjakten som er beskrevet i denne boken. Jeg står også i gjeld til Ellahi Baksh Soomro og andre medlemmer av Soomro-familien for et fascinerende opphold hos dem i 1990. Borgermesteren i Karachi, Mustafa Kemal, ga meg sjenerøst av sin verdifulle tid. I Quetta var Nawabzada Aurangzeb Jogezai og Ashfaq Durrani så elskverdige å invitere meg hjem til seg.

Jeg kunne heller ikke ha skrevet denne boken uten hjelp av assistenter og oversettere i forskjellige deler av Pakistan. Jeg takker Zuhra Rehman, ikke bare for hennes hjelp, men også for hennes families gjestfrihet. Å se russisk TV i Peshawar under den georgisk-russiske krigen i 2008 var en ganske surrealistisk opplevelse, men også en opplevelse vel verdt å huske. Jeg står også i dypt takknemlighetsgjeld til Tauseef-ur-Rehman i The News, som var til uvurderlig hjelp med sine kunnskaper og kontakter i Peshawar. Likeledes takk til Hasan Kazmi i Karachi, Naeem Daniel i Reuters i Quetta, Ali Gardzei i Multan, og Furrukh Khan og Hirra Waqas i Lahore, som også oversatte artikler i de urduspråklige mediene for meg. Takk også til Liz Harris i London.

I Storbritannia ga sir Hilary Synnott, oberst Christopher Langton, doktor Marie Lall og doktor Stephen Lyon meg hjelp og råd. I USA bidro Joshua White med sin enestående innsikt i islamistisk politikk i Khyber Pakhtunkhwa, og det samme gjorde Stephen Tankel for Lashkar-e-Taibas vedkommende. Lynne Tracy fra det amerikanske konsulatet i Peshawar var så elskverdig å invitere meg til mange tilstelninger og evenementer. Khatib Alam og Gul Hafeez Khokar i GHK Consulting hjalp meg med råd, viste meg rundt i Faisalabad og imponerte meg med sin innsats for å forbedre administrasjonen av byen. Det samme gjorde Riaz Kamlani, oberst Anwar Awan og staben i den frivillige utdanningsorganisasjonen Citizens Foundation. Gløden og engasjementet hos de ansatte i veldedighetsorganisasjonen Edhi Foundation har vært til inspirasjon siden jeg traff dem for første gang for over 20 år siden.

Jeg er takknemlig for at The Times sendte meg til Pakistan og Afghanistan i 1988, og dermed lot meg legge grunnlaget for denne boken. Jeg takker også Carnegie Endowment for International Peace, New America Foundation, Bill Bener, Nuttfield Foundation, Leverhulme Trust og British Academy for å ha finansiert forskjellige studieopphold i Pakistan mellom 2001 og 2009.

Jeg skylder også mine kolleger ved War Studies-instituttet ved King’s College i London stor takk for deres støtte, i særdeleshet professor Mervyn Frost for at han velvilligst sparte meg for enkelte administrative plikter mens jeg samlet stoff til og skrev denne boken, og doktor Rudra Chaudhuri, som ikke bare bidro med sin dype innsikt i indisk politikk, men velvilligst tok over mine forelesninger og seminarer, noe som var til stor hjelp i en travel tid.

Jeg er Simon Winder, Caroline Elliker og de ansatte i Penguin stor takk skyldig for deres store hjelpsomhet og tålmodighet i det som til tider var en vanskelig redaksjonell prosess (på grunn av meg, ikke dem). Jeg takker også Janet Tyrrell for at hun oppdaget og korrigerte feil og uheldige formuleringer, og Clive Priddle og hans kolleger i Public Affairs i USA. Natasha Fairweather, Emily Kitchin og Donald Winchester i agenturet AP Watt har som alltid vært til uvurderlig hjelp.

Min kone Sasha bar alle familiens byrder og plikter under mine lange opphold i Pakistan, og min sønn Misha tilegnet seg et stort antall (antikke) pakistanske våpen uten å vende noen av dem mot sin far. Jeg håper at vi alle om ikke lenge vil få anledning til å besøke Pakistan i en fredeligere tid.

Forkortelser

ANP | Awami National Party, det pathanske nasjonalistpartiet ledet av Wali Khan-dynastiet.
BJP | Bharatiya Janata Party, politisk parti i India.
FATA | Federally Administered Tribal Areas, de føderalt administrerte stammeområdene langs grensen til Afghanistan.
FCR | Frontier Crimes Regulations, lovverk som gjelder i FATA.
FSF | Federal Security Force, sikkerhetsstyrke dannet av Zulfikar Ali Bhutto.
IB | Intelligence Bureau, det føderale innenriksdepartementets etterretningstjeneste.
IJI | Islami Jamhoori Ittehad, en allianse av konservative partier som ble dannet i september 1988 i opposisjon til Benazir Bhuttos Pakistan People’s Party (PPP).
JeM | Jaish-e-Mohammed, militant islamistgruppe.
JI | Jamaat Islami, islamistisk bevegelse grunnlagt av Maududi.
JuD | Jamaat-ud-Dawa, organisasjon innen Lashkar-e-Taiba som driver med sosialt arbeid, veldedighet og utdanning.
JUH | Jamiat-e-Ulema-e-Hind, islamistisk parti i India.
JUI | Jamiat-e-Ulema-e-Islam, islamistisk bevegelse basert i pathanske områder.
LeJ | Lashkar-e-Jhangvi, militant anti-sjiittisk sunni-islamsk gruppe, avlegger av Sipah-e-Sahaba.
LeT | Lashkar-e-Taiba, militant gruppe som konsentrerer seg om jihad mot India.
MI | Military Intelligence, etterretningstjeneste med ansvar for kontraspionasje og de væpnede styrkers indre sikkerhet.
MMA | Muttahida Majlis-e-Amal, allianse av islamistiske politiske partier.
MQM | Muttahida Qaumi Movement («Forent folkebevegelse»), tidligere Mohajir Qaumi Movement, partiet til de urdutalende muhajirene i Sindh.
NWFP | North West Frontier Province, omdøpt til Khyber Pakhtunkhwa i 2010.
PML | Pakistan Muslim League, politisk parti.
PML(N) | Pakistan Muslim League (Nawaz). Partiet som ledes av Sharif-dynastiet.
PML(Q) | Pakistan Muslim League (Qaid-e-Azam), en politisk allianse som hovedsakelig består av utbrytere fra Sharif-brødrenes PML(N), etablert i 2002 til støtte for president Musharrafs administrasjon.
PPP | Pakistan People’s Party, ledet av Bhutto-Zardari-dynastiet.
RAW | Research and Analysis Wing, indisk etterretningstjeneste.
SSP | Sipah-e-Sahaba, militant pakistansk anti-sjiittisk gruppe.
TeI | Tehrik-e-Insaf, parti grunnlagt og ledet av Imran Khan Niazi.
TNSM | Tehrik-e-Nifaz-e-Shariat-e-Mohammedi, militant islamistisk bevegelse i Swat, alliert med pakistansk Taliban siden 2008.
TTP | Tehrik-e-Taleban Pakistan, pakistansk Taliban.

Kart

DEL EN

Land, folk og historie

1

Innledning: Å forstå Pakistan

Eppur si muove.

(«Og likevel beveger den seg.»)

– GALILEO GALILEI

Under arbeidet med denne boken har det vært stunder da jeg tenkte at den burde hete Rekviem for et land. I skrivende stund er det ytre og indre presset på Pakistan sterkere enn det noensinne har vært i løpet av landets kronglete og konfliktfylte historie. Men et slikt svartsyn ville ha vært forhastet. Tariq Ali skrev Can Pakistan Survive? The Death of a State («Kan Pakistan overleve? En stats død») i 1983 – altså for en generasjon siden. Det er et temmelig langt dødsleie etter enhver målestokk. [1]

Det kan tenkes at flomkatastrofen sommeren 2010 har medført en dyptgripende svekkelse og endring av det pakistanske systemet slik det er beskrevet i denne boken. Dette vil imidlertid først vise seg på lengre sikt – og i mellomtiden kan det være verdt å minne om hvor usedvanlig seiglivede de sør-asiatiske bondesamfunnene ofte har vist seg å være i møte med naturkatastrofer, for de har gang på gang reist seg med en grunnleggende lokal maktstruktur og politisk kultur intakt.

Det som kan sies med sikkerhet, er at hvis oversvømmelser og andre økologiske katastrofer av tilsvarende omfang vil opptre hyppigere som følge av klimatiske endringer, vil Pakistan bli ødelagt som stat og organisert samfunn – men det samme vil mange andre land rundt om i verden. En slik utvikling ville gjøre de nåværende bekymringene vedrørende Pakistan forholdsmessig ubetydelige. Per i dag har flommen åpenbart skadet Pakistans nasjonale infrastruktur og sinket landets allerede snublende og famlende økonomiske utvikling ytterligere.

Hensikten med denne boken er å beskrive og analysere både Pakistans indre problemer og drivkreftene bak Pakistans motstandskraft og selvoppholdelsesdrift. Dermed vil jeg naturlig nok også drøfte utførlig trusselen fra pakistansk Taliban og deres allierte, årsakene til Talibans popularitet og forholdet mellom denne og krigen i Afghanistan. Jeg vil videre ta for meg de pakistanske etterretningstjenestenes forhold til Afghanistan og India, ettersom det har hatt svært mye å si for Pakistans indre utvikling. Boken er imidlertid ikke ment å være en studie av Pakistans rolle i internasjonal politikk, skjønt konklusjonene rommer enkelte råd og anbefalinger vedrørende Vestens politiske tilnærming til landet.

Det er vanskelig å forstå Pakistans indre struktur og dynamikk. For om det finnes ett uttrykk som dekker Pakistans mange og tilsynelatende motstridende sider, som er denne bokens hovedanliggende, er det «Janus-ansikt». Det vil si at mange av de trekkene ved Pakistan som bidrar til å holde den islamistiske ekstremismen i sjakk, samtidig bidrar til å bremse Pakistans sosiale, økonomiske og politiske utvikling.

Pakistan er splittet, uorganisert, økonomisk underutviklet, korrupt, voldelig, urettferdig, ofte brutalt undertrykkende overfor fattige og kvinner, og er tilholdssted for uhyre farlige former for ekstremisme og terrorisme – «og likevel beveger den seg». Som stat og samfunn er Pakistan på mange måter overraskende robust og seiglivet. Landet er heller ikke fullt så preget av ulikheter som man kan få inntrykk av fra utsiden.

Pakistan rommer øyer av vellykket modernitet og utmerket administrasjon – ikke så mange, men mange nok til å sørge for at landet holder det gående: noen få imponerende moderne industrier, noen flotte motorveier, et universitet i Lahore som på enkelte felt er det beste i Sør-Asia, en mektig, veltrent og veldisiplinert hær – og i hver generasjon et visst antall effektive, ærlige og samvittighetsfulle offentlige tjenestemenn. De offiserene i hæren og politiet jeg traff i Peshawar og Rawalpindi i 2008 og 2009, og som var engasjert i kampen mot Taliban i de pathanske områdene, ga inntrykk av å være svært dyktige og patriotiske mennesker etter enhver målestokk.

National Finance Commission Award, det statlige programmet for omfordeling av økonomiske ressurser, økte i 2010 overføringene til de fattigste provinsene, en fornuftig om enn lovlig sen beslutning. Det viste at det pakistanske demokratiet, den pakistanske politiske prosessen og den pakistanske føderalismen besitter en vis grad av vitalitet, fleksibilitet og kompromissvilje. Ingenting av dette kjennetegner virkelig mislykkede stater, som Somalia, Afghanistan og Kongo.

Det betyr ikke at Pakistan alltid lukter godt (selv om landet gjør det iblant), og det må sies at noen av de mest hardføre slyngplantene som holder det pakistanske systemets råtne tre sammen, samtidig er parasitter på dette treet og iblant lukter vondt i seg selv. Men tøffe og hardføre er de, og såfremt USA, India eller begge i fellesskap ikke invaderer Pakistan og dermed fremskynder landets kollaps og oppløsning, vil landet sannsynligvis holdes samlet. Hvis det til slutt bryter sammen, vil det ikke være islamistisk ekstremisme, men klimaendringer – en særlig uhyggelig trussel i hele Sør-Asia – som gjør ende på landet.

Terrorgrupper og ekstremistiske bevegelser har sine støttespillere spredt omkring i det pakistanske samfunnet, men en massiv folkelig oppslutning om et islamistisk opprør mot den pakistanske staten er for tiden bare å finne i de pathanske områdene, og bare i noen av dem. Det vil si under fem prosent av befolkningen, hvilket på langt nær er tilstrekkelig til å revolusjonere den pakistanske staten. Britene sto overfor gjentatte opprør i de pathanske områdene i den tiden de hersket i regionen, men de fryktet aldri at dette ville føre til opprør andre steder i deres indiske imperium.

En nasjonal revolusjon i Pakistan vil ikke bare kreve bred folkelig oppslutning, men støtte blant flertallet av innbyggerne i landets to største byer, Lahore og Karachi. Som det vil gå klart fram av kapitlene om Punjab og Sindh, er dette et høyst usannsynlig scenario i overskuelig fremtid – skjønt ikke nødvendigvis for evig og alltid. Situasjonen vil bli en helt annen hvis en økologisk krise fører til at horder av sultende bønder strømmer til byene.

Når terrorgrupper angriper India, eller vestlige styrker i Afghanistan, reagerer pakistanere flest med en dyp og instinktiv sympati – ikke fordi de slutter opp om den islamistiske ekstremismen, men ut fra muslimsk nasjonalisme og bitter motstand mot USAs rolle i den muslimske verden generelt og i regionen rundt Pakistan spesielt. Å støtte ideen om borgerkrig i Pakistan, og en revolusjon som ville gjøre landet til en revolusjonær islamsk stat, er imidlertid noe ganske annet enn å bifalle angrep på USA og India. Det ville bety at pakistanere drepte pakistanere i et massivt omfang, og det er det få som ønsker. De kan saktens være rede til å drepe enkelte av sine nærmeste rivaler, men det er en annen skål.

Man bør ikke la seg forlede av den utbredte terroren i Pakistan i 2009 og 2010. Terroren som utføres av pakistansk Taliban er på mange måter ikke et tegn på styrke, men på svakhet. Hvis man ønsker å velte en stat og gripe makten, trenger man enten en massebevegelse i byene som erobrer sentrale institusjoner, eller en geriljabevegelse på landsbygda som tar område for område, eller et opprør blant hærens yngre offiserer, eller en kombinasjon av alle tre. Ingen bevegelse som utelukkende har basert seg på terror, har noensinne veltet en stat. Pakistansk Taliban virket riktignok truende da de overtok det meste av FATA (Federally Administered Tribal Areas, de føderalt administrerte stammeområdene), og deretter Swat og Buner. Når de sprenger vanlige folk til himmels i basarer og moskeer, er de ikke annet enn avskyelige.

Pakistan befinner seg derfor fortsatt trolig i en helt annen situasjon enn Iran i slutten av 1970-årene, eller Russland i 1917. Fremfor alt er hæren en enhetlig og disiplinert institusjon, og så lenge den forblir det, vil den også være sterk nok til å slå ned åpne opprør – noe den beviste da den beseiret Taliban i Swat og det sørlige Waziristan i 2009. Til forskjell fra i Afrika og andre steder, er militærkupp i Pakistan alltid blitt gjennomført av hæren som helhet og på ordre fra generalstabssjefen – aldri av lavere offiser. Som kapittelet om de væpnede styrkene vil vise, finnes det svært dyptgripende årsaker til dette, både hva materielle fordeler og militær kultur angår.

Det eneste som kan rokke ved denne enheten, er at et stort nok antall pakistanske soldater utsettes for et moralsk og følelsesmessig press som er sterkt nok til å bryte disiplinen deres, og det vil i sannhet måtte være et sterkt press. Ja, de ville måtte settes i en posisjon der deres plikt til å forsvare Pakistan og deres samvittighet og ære som muslimer kom i direkte konflikt med deres pålagte lydighet overfor egne overordnede.

Etter mitt skjønn er det eneste som ville kunne skape en slik situasjon i hæren som helhet (og ikke bare blant noen av dens pathanske elementer), at USA invaderte en del av Pakistan og at hærledelsen ikke ga ordre om å bekjempe inntrengerne. Mange mener at den pakistanske staten er for ettergivende overfor Washingtons krav, og dette har allerede svekket moralen i de væpnede styrker. Menige som offiserer har forsikret meg om at hvis amerikanske bakkestyrker skulle ta seg inn på pakistansk territorium, ville deler av den pakistanske hæren gjøre opprør og gå til kamp mot inntrengerne. Og hvis hæren skulle splittes og radikaliseres, ville islamistene reise seg og staten kollapse, men selv da ville opprøret føre til borgerkrig, ikke – som i Iran – til en nasjonal revolusjon som omfattet hele landet.

Med denne boken håper jeg å styrke argumentasjonen for at uansett hvor stor provokasjonen måtte være, må USA på ingen måte bidra til ødeleggelsen av Pakistan – selv om hverken den pakistanske hæren, den pakistanske staten eller det store flertallet av den pakistanske befolkningen noensinne vil gi mer enn begrenset og betinget støtte til de amerikanske militæroperasjonene mot afghansk Taliban, ettersom pakistanere av alle slag og i alle lag ser disse i et helt annet lys enn de ser al-Qaida og pakistansk Taliban.

PAKISTAN, AFGHANISTAN OG TALIBAN

Pakistan er simpelthen langt viktigere for regionen, Vesten og verden for øvrig enn Afghanistan. Dette utsagnet baserer seg ikke på følelser, men på matematikk. I Pakistan bor nesten to tredjedeler av den totale befolkningen i den arabiske verden. Med sine drøyt 180 millioner innbyggere har landet en befolkning som er nesten seks ganger så stor som Afghanistans (og Iraks), og dobbelt så stor som Irans. Det bor dessuten svært mange utvandrede pakistanere i Storbritannia (og følgelig i EU), hvorav enkelte har sluttet seg til de islamistiske ekstremistene og utført terrorangrep mot Storbritannia.

De pakistanske etterretningstjenestenes bistand til britiske myndigheter har vært helt avgjørende for å identifisere potensielle terroristers bånd til grupper i Pakistan, og for å avverge flere angrep på Storbritannia, USA og Europa. Pakistan har riktignok vært bare en delvis alliert i «kampen mot terror» – men like fullt en vesentlig og uerstattelig alliert. Det vi må ha klart for oss, er at bare legitime muslimske regjeringer og etterretningstjenester kan avdekke terrorplaner på egen jord. Press fra Vesten kan være nødvendig for å skyve dem i riktig retning, men vi må samtidig sørge for at dette presset ikke blir så stort at det undergraver – eller til og med ødelegger – disse regjeringene ved å ydmyke dem i deres eget folks øyne.

Pakistan er også i besittelse av atomvåpen og en av de mest slagkraftige hærene i Asia. Et amerikansk bakkeangrep på Pakistan for å tvinge landet til å legge press på afghansk Taliban, er derfor et ikke-alternativ – noe både Pentagon og den pakistanske hæren for lengst har innsett. Uansett hvor utilfredsstillende det har vært for Vesten, har man ikke hatt andre midler til rådighet for å påvirke Pakistan enn økonomiske incentiver og trusselen om å trekke dem tilbake. Økonomiske sanksjoner er strengt tatt ikke en troverdig trussel, all den tid et økonomisk sammenbrudd i Pakistan bare vil tjene Taliban og al-Qaida.

Pakistans forhold til India har vært bestemmende for landets handlemåte etter 11. september 2001 (heretter 9/11) – slik det selvfølgelig har vært helt siden delingen og selvstendigheten i 1947. Frykten for India har bidratt til at Pakistan har hjulpet USA i Afghanistan, og samtidig begrenset denne hjelpen. Frykten er overdrevet, men ikke irrasjonell, og det er heller ikke politikken som er blitt ført på grunn av den. På den ene side synes frykten for en amerikansk-indisk allianse mot Pakistan å ha veid tungt for Musharrafs beslutning om å bistå USA etter 9/11, og han brukte den utvilsomt for å overbevise de væpnede styrker og – i begynnelsen – mange vanlige pakistanere om nødvendigheten av denne bistanden. På den annen side har frykten for India både vært en grunn og et påskudd for Pakistan til ikke å flytte flere soldater fra grensen mot India i øst for å kjempe mot Taliban i vest.

De pakistanske myndighetene klamret seg lenge til håpet om at de kunne bruke Pakistans hjelp mot Taliban som byttemiddel mot et amerikansk press på India for å finne en løsning på konflikten i Kashmir. Dette håpet bleknet da først Bush og så Obama avslo å spille denne rollen (fordi de hverken ville eller kunne). Men dette avslaget, og Amerikas «helning mot India», har i stor grad forsterket følelsen i Pakistan av at landet er sveket av USA.

Pakistans hjelp til Vesten mot afghansk Taliban ville imidlertid uansett ha vært begrenset av både strategiske overlegninger og stemningen i folket. Når det gjelder stemningen i folket, er det overveldende flertallet av pakistanere – også i områdene som de fleste pakistanske soldatene rekrutteres fra – av den oppfatning at afghansk Taliban fører en berettiget motstandskamp mot utenlandske okkupasjonsstyrker, slik mujahedin kjempet mot den sovjetiske okkupasjonen i 1980-årene.

Strategisk sett har de pakistanske myndighetenes forhold til Afghanistan lenge vært preget av en blanding av frykt og ambisjoner. Det man frykter, er fremfor alt at et Afghanistan styrt av ikke-pashtunske nasjonaliteter, ville bli en indisk klientstat, slik at India fikk et knipetak på Pakistan. Denne frykten er blitt forsterket av den velbegrunnede mistanken om at India støtter de nasjonalistiske opprørerne i pakistansk Balutsjistan via Afghanistan, og samtidig av en tilsynelatende paranoid overbevisning om at India også støtter pakistansk Taliban.

Ledende krefter i det pakistanske samfunnet er derfor av den oppfatning at man bør opprettholde tette forbindelser med afghansk Taliban, ettersom de er Pakistans eneste potensielle allierte i Afghanistan. I de senere årene er denne oppfatningen blitt styrket av den voksende overbevisningen om at Vesten vil mislykkes i Afghanistan, trekke ut styrkene sine og etterlate seg anarki og borgerkrig – akkurat som da Sovjetunionen trakk seg ut og kommunistregimet falt fra 1989 til 1992. I den etterfølgende borgerkrigen, mener man, vil enhver stat i regionen ha sine allierte – og det må også Pakistan.

Det er for øvrig verdt å merke seg at selv sekulære medlemmer av det pakistanske maktapparatet ikke ser afghansk Taliban som verre – i moralsk forstand – enn Talibans gamle fiender i ledelsen av den afghanske Nordalliansen, som Vesten i realiteten har vært alliert med siden 2001. Deres grusomheter og voldtekter i 1990-årene bidro til å sementere pathanernes støtte til Taliban. De massakrerte Taliban-fanger og plyndret vestlige bistandsmidler etter at Talibans styre ble veltet i 2001, og deres rolle i heroinhandelen har bidratt til å knuse ethvert håp i Vesten om å redusere denne trafikken etter 9/11.

Det er dessuten viktig å huske på at denne sympatien for, eller støtten til, afghansk Taliban i det store og hele ikke innebærer en ideologisk anerkjennelse, hverken innen eliten eller i folkedypet. Det innebærer heller ikke et ønske om en revolusjon av Taliban-typen i Pakistan – like lite som støtten til mujahedin i 1980-årene innebar at man likte dem noe videre.

Av dette følger også det store spriket mellom pakistanernes holdninger til afghansk og pakistansk Taliban. Det har aldri vært noen fare for at de pakistanske myndighetene og hæren ville la pakistansk Taliban overta Pakistan. Årsakene til at det tok så lang tid før man besluttet å slå hardt til mot dem, var flere: fordi pakistansk Taliban stort sett ikke ble vurdert som en alvorlig trussel mot Pakistan, men ble oppfattet som et lokalt pathansk opprør som lot seg stanse gjennom en blanding av maktbruk og forhandlinger; fordi mange vanlige pakistanere (også soldater) betraktet dem som villedede, men ikke desto mindre anstendige mennesker som hadde viet seg til den gode jihad i Afghanistan; fordi det fantes en sterk motstand – særlig på alle nivåer i Pakistans pathanske befolkning – mot at staten skulle ta del i en pakistansk borgerkrig til fordel for det man oppfattet som amerikanske interesser; og endelig fordi den pakistanske hæren og dens etterretningstjenester var dypt innfiltret i jihad-grupper som de hadde støttet i kampen mot India i Kashmir, og som i sin tur var innfiltrert i pakistansk Taliban.

Så snart pakistansk Taliban ble oppfattet som en virkelig alvorlig trussel mot den pakistanske kjernestaten, slo hæren til for fullt våren 2009 for å drive dem tilbake, støttet av den PPP-ledede regjeringen og store deler av statsapparatet. Hærens seirer over Taliban i Swat og Sør-Waziristan har avgjort spørsmålet om hvorvidt Pakistan vil overleve et angrep fra pakistansk Taliban (med mindre, som sagt, landet blir utsatt for et angrep fra USA eller en åpen krig med India). De avgjorde imidlertid ikke spørsmålet om hvorvidt hæren vil være villig til å gå løs på afghansk Taliban for å sikre en vestlig seier i Afghanistan.

TØFFERE ENN DET SER UT

Såfremt krigen i Afghanistan ikke brer seg til Pakistan med katastrofale følger, vil landet sannsynligvis overleve som stat. Splittelsen av det forente Pakistan og Øst-Pakistans løsrivelse under navnet Bangladesh i 1971, blir ofte nevnt som en mulig mal for den fremtidige oppløsningen av dagens Pakistan, men dette er helt feil. En historiens vanskapning som det forente Pakistan – to svært forskjellige etniske, språklige og kulturelle deler som var adskilt av 1600 kilometer med fiendtlig indisk territorium – kunne umulig ha overlevd i lengre tid. Tragedien er ikke at den feilet, men at det som lå til rette for en sivilisert skilsmisse, endte i et grufullt blodbad.

Vest-Pakistan er derimot en langt mer naturlig enhet på alle måter, med en viss grad av felles historie og etnisk sammenfletting som går mye lenger tilbake enn til det britiske styret. I sin nåværende form har Pakistan allerede overlevd betydelig lenger uten Bangladesh (38 år) enn det opprinnelige forente Pakistan klarte (24 år).

Sant nok er navnet «Pakistan» fullt og helt en konstruksjon, skapt i 1933 av Rehmat Ali, en indisk muslimsk student i Storbritannia, for å betegne en fremtidig muslimsk stat i den nordvestlige delen av det daværende britiske India-imperiet, som omfattet punjabere, pathanere, kashmirer, sindhiere og folket i Balutsjistan, som sammen låner bokstaver til ordet Pakistan. «Pak» betyr dessuten «ren» på urdu, slik at Pakistan ble «De renes land».

Blant de som skapte navnet, var det ingen som tenkte på å innlemme det muslimske Øst-Bengal i denne staten. Derfor hadde bengalere heller ingen plass i navnet – nok et tegn på hvor komplett usannsynlig og upraktisk det var å forsøke å skape en levedyktig stat i 1947 av to landområder som lå 1600 kilometer fra hverandre. De fleste punjabere og pathanerne, som dominerer i Vest-Pakistan, tenkte så visst ikke på øst-bengalerne som landsmenn, ikke engang som ekte muslimer. De delte for en stor del britenes rasistiske forakt for dem, og sammenlignet deres angivelige passivitet med sine egne påståtte virile kvaliteter som medlemmer av de etniske gruppene britene kalte «krigerske», nemlig punjabene og pathanerne.

Pakistans offisielle språk er ikke hjemmehørende i noen av de to opprinnelige halvdelene. Urdu – i slekt med horde, det tyrkisk-persiske ordet for militærleir – har sin rot i den militære dialekten som ble utviklet av muslimske soldater på det indiske subkontinentet i middelalderen, og var en blanding av lokalt hindustansk og persiske og tyrkiske ord. Språket ble aldri snakket av muslimer i Bengal – men så er det heller aldri blitt snakket av folk flest i det som i dag er Pakistan. Det var språket til muslimene i kjernelandet av det gamle mogulriket, sentrert rundt byene Delhi, Agra, Lucknow, Bhopal og Hyderabad, dypt inne i det som nå er India. Urdu er Pakistans offisielle språk og benyttes i det offentlige skolesystemet, i nasjonale aviser og i filmindustrien, men de eneste som snakker det hjemme, er muhajirene, folk som emigrerte fra India etter delingen i 1947 og som utgjør bare syv prosent av Pakistans befolkning.

Dagens Pakistan er imidlertid på langt nær en så kunstig konstruksjon som det gamle Pakistan fra 1947 til 1971. Det har en geografisk enhet som i en viss forstand er flere tusen år gammel – grovt sett Indus-dalen samt omkringliggende fjell, ørkener og sumper. I langt større grad enn de fleste post-koloniale land har Pakistan derfor en geografisk enhet og logikk. [2] Dessuten har de fleste av Pakistans forskjellige etniske grupper levd side om side i årtusener, i tillegg til å ha vært muslimer i flere hundre år, og de har ofte vært underlagt de samme muslimske dynastiene.

Regional identitet ser ut til å få en større politisk betydning. Ved valget i 2008 fikk PPP et lavere antall stemmer i Punjab, og det Punjab-baserte Muslim League fikk færre stemmer i andre provinser. Hva pakistanere angår, finnes det imidlertid vanligvis et hjul inni et hjul, en identitet inni en identitet, som i sin tur griper inn i en annen identitet. De eneste unntakene, de med bare én identitet, er noen av islamistene og noen av soldatene – men på ingen måte alle. Eller som Ali Hassan, en ung mann fra Lahore med en lederstilling i et norsk selskap, sa til meg:

Vet du hva som ville ha skjedd hvis jeg stilte meg på en kasse og forkynte revolusjon, og dessuten det beste revolusjonære programmet i verden? Først ville folk fra alle de andre provinsene si: Vi kan ikke følge ham, for han er punjaber. Så ville de fleste punjabene si: Vi kan ikke følge ham, for han er en jat. Så ville jatene si: Vi kan ikke følge ham, for han er fra den og den biradiri. Selv i min egen landsby ville halve befolkningen si noe sånt som: Jeg kan ikke følge ham, for bestefaren hans vant over onkelen min i en krangel om et jordstykke. Hvis du preker islamsk revolusjon, vil de fleste pakistanere ikke følge deg fordi de praktiserer andre typer islam og dyrker forskjellige helgener. Så du skjønner, vi pakistanere kan ikke samle oss bak en revolusjon, for vi kan ikke samle oss bak noe som helst. [3]

Eller som det heter i et ordtak som er like kjent i Pakistan som i hele Stor-Midtøsten: «Jeg mot broren min, jeg og broren min mot fetterne våre, og familien vår mot biradirien vår, og biradirien vår mot en annen biradiri.» Iblant slutter de slik: «Og Pakistan mot verden» – men ikke ofte.

Derfor er det ikke overraskende at hvert eneste forsøk – i alle fall fram til nå – på å samle store antall pakistanere bak en religiøs, etnisk eller politisk sak, har endt med at de involverte gruppene er blitt omformet av den allestedsværende tendensen til å etablere politiske slektskapsbånd og dens incestuøse søster, jakten på statlig patronasje. Dette lokket dem bort fra radikalisme til deltagelse i det pakistanske politiske systemet, som kretser rundt patronasje – enten regjeringen er sivil eller militær.

SVAK STAT, STERKE SAMFUNN

Et sentralt tema i denne boken er at forskjellen mellom sivile og militære regimer i Pakistan er langt mindre enn både vestlige og pakistanske analytikere har antydet. En grunnleggende politisk kjensgjerning ved Pakistan er at staten – uansett hvem som påberoper seg å styre den – er svak, mens samfunnet i sine mange former er umåtelig sterkt. Enhver person eller gruppe med den minste makt i samfunnet, bruker den blant annet til å plyndre staten for privilegier og tjenester, i tillegg til å manipulere loven og byråkratiet til egen fordel. Derfor det forbløffende faktum at knapt én prosent av befolkningen betaler inntektsskatt, og at de rikeste jordeierne i landet ikke betaler direkte skatter i det hele tatt. Som en statlig revisor i Peshawar sa til meg med et oppgitt flir: «Hvis folk tok skatten alvorlig, ville jeg hatt verdens mest strevsomme jobb. Slik det er, har jeg den enkleste av alle.»

Statens svakhet går langt ut over det faktum at regjeringer er avhengige av patronasje for å bli sittende. I en grad som de fleste i Vesten vil ha vanskelig for å fatte, innebærer fraværet av offentlige tjenester at staten – forstått som en virkende kraft med en selvstendig vilje – ikke nødvendigvis berører mange menneskers liv, hverken i positiv eller negativ forstand. Tilstedeværelsen av politimenn, dommere og embetsmenn kan saktens gi et skinn av at staten er tilstede, men disse menneskene bruker mye av sin tid på å arbeide – og iblant drepe – for egen vinnings skyld, eller på vegne av den som måtte ha mest makt, innflytelse og penger på et gitt tidspunkt, på et gitt sted.

På 1800-tallet beskrev den britiske kolonitjenestemannen sir Thomas Metcalf de tradisjonelle landsbyene i det nordlige India som «små republikker». De håndhevet sin egen justis, bestemte over sine egne affærer og betalte bare den skatt til «staten» som man klarte å tvinge dem til å skille seg av med. Denne uavhengigheten er blitt sterkt innskrenket i årenes løp, men sammenlignet med ethvert vestlig samfunn, er det fortsatt mye av den i mange områder – om ikke i landsbyene spesielt, så på lokalplanet generelt. Samfunnet er sterkt, fremfor alt i form av slektsnettverkene, som folk flest sverger sin fremste lojalitet til.

De av leserne som virkelig er interessert, og som har noen hjerneceller å avse, vil finne en kortfattet beskrivelse av det redselsfullt komplekse emnet slektsterminologi og slektsnettverk i Pakistan bakerst i denne innledningen. La det her bare være sagt at slektsterminologien gjennomsyrer – selv blant mennesker som faktisk ikke er i slekt – det meste av Pakistan, slik det gjennomsyrer det meste av Sør-Asia, enten det dreier seg om hengivenhet, ansvar, forespørsler om tjenester eller bønner om beskyttelse. Det mest vidunderlige eksempelet på dette, som oppsummerer blandingen av slektsnettverk, demokrati og hierarki i India, er uttrykket man kan tenkes å benytte overfor en relativt servil person i Nord-India som tilfeldigvis er i stand til å hjelpe deg eller lage vansker for deg (som en bussjåfør): Bhai-sahib, eller «broder-herre».

Slektskap bidrar i avgjørende grad til å gjøre den pakistanske staten svak, men også stabil, fremfor alt på grunn av sin klassekarakter. Fordi Pakistans politiske eliter, særlig på landsbygda, ikke bare baserer sin styrke på rikdom, men også på sin ledende rolle i klaner og slektsnettverk, bidrar slekten i stor grad til å sikre de «føydale» elitenes dominans, og dels også maktposisjonen til mange urbane pamper.

Fordi slektskap til en viss grad er forpliktende for elitene, vil de la tjenester og privilegier sirkulere nedover, og derved bidra – om enn i begrenset grad – til å dempe overklassens dominans. Slektskap er derfor delvis medvirkende til at Pakistan ligger overraskende lavt på Gini-indeksen for sosial ulikhet, noe jeg vil diskutere mer inngående i kapittel 6. [4] På denne måten blir slektskap en avgjørende anti-revolusjonær kraft, enten revolusjonen skulle gå i sosialistisk eller islamistisk retning.

Slektskapets betydning er rotfestet i en følelse (som varierer mellom veldig svak og veldig sterk, avhengig av omstendigheter og familietilknytning) av felles ansvar for gruppens interesser og forsvar. Disse interessene omfatter ikke bare jakt på konkrete fordeler, men er uløselig forbundet med sterke følelser knyttet til kollektiv ære og anseelse (izzat), og skam. En slektsgruppe som betraktes som «vanæret», vil oppleve at mulighetene til å sikre og forsvare sine interesser begrenses på alle måter. Slektens kollektive ære forsvares på flere vis, kanskje mest dramatisk gjennom å hindre eller straffe uønsket seksuell adferd blant gruppens kvinner, men også gjennom å sikre gruppen politisk innflytelse, økonomisk makt og offentlig status.

Dette er et kulturelt system som er så sterkt at det kan få en far til å drepe sin høyt elskede datter, ikke bare hvis hun har hatt et forhold eller er blitt gravid, men også hvis hun har giftet seg utenfor slektsgruppen uten tillatelse. Sterkere blir det ikke. Ett eksempel på den umåtelige styrken og fleksibiliteten i det pakistanske (og mye av det indiske) slektssystemet, er at det – som Alison Shaw og andre har vist – har overlevd i Storbritannia, selv om det ble omplantet der for et halvt århundre siden, i et helt annet kulturelt klima. Shaw skriver:

Familier i Oxford anses derfor som utposter av familien i Pakistan hvis medlemmer er blitt spredt av arbeidsmigrasjon … [I Storbritannia] har det utviklet seg en tydelig tendens til at slektninger søker tett sammen, etter mønster av fortidens migrasjoner på det indiske subkontinentet. [5]

Forsvar av slektsgruppens ære og interesser veier vanligvis tyngre enn lojaliteten til et parti, eller til staten, eller til ethvert yrkesetisk prinsipp – ikke bare for vanlige pakistanere, men også for de fleste politikere og embetsmenn. Det er følgelig viktig å forstå at en stor del av korrupsjonen i Pakistan ikke er et resultat av manglende verdier (slik det gjerne oppfattes i Vesten), men av den positive og eldgamle verdien: lojalitet til familien og klanen.

Fordi slektsgruppen er den viktigste kraften i samfunnet, manifesterer den seg uvegerlig i det politiske systemet. Som i store deler av Sør-Asia er flertallet av Pakistans politiske partier dynastiske. PPP er Bhutto-familiens parti, PML(N) er Sharif-familiens, og Awami National Party (ANP) i Khyber Pakhtunkhwa er partiet til Wali Khan-familien.

De lokale politiske grupperingene som er disse partienes byggesteiner, er selv basert på lokale dynastier. Derfor kunne en kvinne som Benazir Bhutto stige til topps i det politiske systemet i et ekstremt konservativt og mannsdominert samfunn. Dette var arvet makt, og sier ikke mer om alminnelige kvinners rettigheter i det moderne pakistanske samfunnet enn dronningene Mary og Elizabeths arv av tronen etter deres far sa om alminnelige kvinners rettigheter i 1500-tallets England.

Den eneste institusjonen som til en viss grad har maktet å motstå dette, av lojalitet til staten og på vegne av et profesjonelt meritokrati, er hæren – og man kan si at den har klart det delvis ved å forvandle seg selv til en slags gigantisk klan, som tar hånd om sine medlemmers kollektive interesser på statens og samfunnets bekostning. Dessuten understøttes den til en viss grad av gamle, lokale slektsgrupper blant punjabene og pathanerne i den nordvestlige delen av landet.

Hvis slektslojaliteten har overlevd ferden til Storbritannias byer, er det ikke overraskende at den har overlevd migrasjonen til Pakistans byer. I Storbritannia skyldes det ekteskapsinngåelse med mennesker fra slektenes gamle landsbyer i Pakistan, og i Pakistan den fortsatt massive migrasjonen fra landsbygda til byene. Slektens vedvarende store betydning er en av hovedgrunnene til at den voldsomme urbaniseringstakten i Pakistan de siste årene ennå ikke har ført til radikale endringer i den politiske kulturen, bortsett fra – av grunner som jeg vil forklare senere – i Karachi.

På grunn av styrken i denne slektslojaliteten er Pakistan sannsynligvis sterkt nok til å motsette seg ethvert forsøk på å endre landet radikalt gjennom en islamistisk revolusjon, hvilket er til det gode. Det som ikke er like godt, er dette systemets evne til å hindre og forpurre selv de best gjennomtenkte og mest velmente forsøk på reform og positiv utvikling. Viktige faktorer her er den jordeiende overklassen på landsbygda og de sammenfiltrede klanene av forretningsmenn, politikere og kriminelle i byene, som alle sikrer systemets kontinuitet gjennom inngifte, ofte innenfor den utvidede familien, og nesten alltid (bortsett fra i de øverste elitene) innenfor den større slektsgruppen.

Det eksplisitte formålet med ekteskap mellom medlemmer av samme slektsgruppe, og hvis mulig av samme utvidede familie, er å opprettholde styrken, solidariteten og påliteligheten til disse gruppene, og å beskytte dem mot utvanning av utenforstående. Om pakistanerne i Oxford skriver Shaw at det i 2000, nesten 50 år etter at de første kom til England, knapt hadde vært noen økning i andelen ekteskap utenfor slekten, og at i løpet av de foregående 15 årene var 59 prosent – 59 prosent! – av ekteskapene inngått mellom fettere og kusiner. I andre «pakistanske» byer i England, som Bradford, er andelen enda høyere.

Økt rikdom ble ikke utelukkende målt etter individuell sosial mobilitet, skjønt den gir mulighet for det, men etter evnen til å heve statusen til slektsgruppen i forhold til den større biradirien og naboer i Pakistan … Status erverver man seg ikke utelukkende gjennom rikdom, forstått som eiendom og forretningsinteresser, men også gjennom respektabilitet (primært uttrykt ved en ashraf [«edel»] livsstil). Å ha ord på seg for å ære sine forpliktelser overfor slekten, er viktig for å bli ansett som en mann verdig respekt. Ekteskap mellom søskenbarn er en av de viktigste tilkjennegivelsene av denne plikten. De fleste familiene i Øst-Oxford har ikke oppnådd sosial mobilitet eller status gjennom opphopning av eiendom og penger. For dem er barnas ekteskapsinngåelse med barn av deres egne søsken i Pakistan et viktig symbol på ære og respektabilitet, en offentlig bekreftelse på at selv familier som er adskilt av kontinenter, erkjenner sine gjensidige forpliktelser.» [6]

Det er fremfor alt takket være lokalt dominerende slektsgrupper at understrømmene i det ellers så stormfulle politiske liv i Pakistan har vært så bemerkelsesverdig stabile. Sivile regjeringer har kommet og gått med forbløffende hurtighet, enten styrtet gjennom militærkupp, eller veltet av de politiske støttespillernes stadig skiftende lojalitet. Likevel har de samme menneskene fortsatt å lede de samme partiene – og de samme menneskene, eller samme slags mennesker, på det lokale plan. Slik har det vært også under militære regjeringer. Ingen av disse regjerings- eller regimeskiftene har skapt reelle endringer i de dypere strukturene i pakistansk politikk, som er forankret i grupper og lojalitetsbånd som så langt har endret seg med en isbres langsomhet.

«FØYDALHERRENE»

På landsbygda, og i stor utstrekning i byene, er de mektigste kreftene hverken enkeltmennesker – selv om de ledes av enkeltmennesker – eller familier i vestlig forstand. Slik sett, og på mange andre måter, er betegnelsen «føydal» om rurale jordeiere i Pakistan misvisende, fordi den impliserer et nært slektskap med deres motstykker i middelalderens Europa. Hvis det hadde vært tilfelle, ville de pakistanske «føydalherrene» for lengst ha blitt feid til side av press nedenfra og reformer ovenfra.

Den enkelte «føydalherren» er en ganske liten jordeier etter europeisk målestokk (2000 mål er et storgods i Pakistan), og det meste av rikdommen hans (eller iblant hennes) stammer nå gjerne fra eiendom i byene. I hvert fall i Punjab mistet de virkelig store jordeierne mesteparten av sine eiendommer under jordreformene til Ayub i slutten av 1950-årene, og under Bhutto tidlig i 1970-årene.

Jeg hadde faktisk tenkt å hevde at det ikke finnes føydalherrer i Pakistan, men så kom jeg til å tenke på villsvinjakten med de edle jordeierne i Sindh – en utpreget «føydal» opplevelse (beskrevet i kapittel 8). Derfor sier jeg i stedet at det nok finnes «føydalherrer» i Pakistan i den vide pakistanske betydningen av ordet, men ingen i historisk europeisk forstand.

En god del ledende «føydale» familier, særlig i det nordlige Punjab, er ikke gamle jordeierfamilier i det hele tatt, men er kommet til ganske nylig, ofte på grunnlag av byeiendommer eller korrupsjon fra sin tid i statsapparatet. De legger seg imidlertid til de samme manerene og politiske vanene som de gamle familiene. Fremfor alt sanker de støtte i sine egne slektsgrupper, og det ved hjelp av de samme gamle løftene om privilegier og tjenester.

Det er ikke størrelsen på eiendommene som gir de mektigste «føydalherrene» i Pakistan makt, men det faktum at de er høvdinger for store stammer – og denne autoriteten gjør seg også gjeldende overfor de mindre godseierne. Det er de enkelte jordeiernes posisjon i jordeierklaner (som gujjarene i Attock, som er gjenstand for Stephen Lyes klassiske studie) som gjør dem så sterke og seiglivede, og gir dem muligheten til å styre politikken på landsbygda og dominere politikken i landet som helhet. [7]

Hvis slektsgruppens politiske makt i Pakistan bare var avhengig av fordeling av patronasje, ville denne makten sannsynligvis ha forvitret med årene, ettersom det alltid vil være en grense for patronasjens rekkevidde. Men den har også sin rot i den eldste av sosiale tilbøyeligheter: kollektivt forsvar. En jordeier-politiker fra Sindh gjentok det mange hadde fortalt meg tidligere:

Dette er et hardt land. Du trenger en familie eller stammeforbindelser som kan beskytte deg, slik at noen vil være trofaste og ofre seg for deg uansett hva som skjer. Dermed vil du ikke bli forlatt, ikke engang den dagen du ikke sitter i regjering lenger. Stammen gir selv menige stammemedlemmer en viss styrke og beskyttelse mot angrep, enten av banditter, politiet eller domstolene. Stammefrendene vil få deg ut av fengsel, lyve for deg i retten, hevne deg om nødvendig.

Siden britenes tid har det – utenfor balutsjiske og pathanske områder – sjelden hendt at en hel klan har bevæpnet seg og gått løs på en rivaliserende klan. I et voldelig samfunn der man ikke kan stole på at statens institusjoner handler i overensstemmelse med regler og instrukser, er nære slektsforbindelser avgjørende som hjelp mot rivaler, mot det plyndrende og voldelige politiet, i rettssalene, i politikken og i kampen for å sikre seg politisk patronasje – alt sammen områder som overlapper og avhenger av hverandre.

Kombinasjonen av statens svakhet og slektens styrke er en viktig grunn til at urbaniseringen har hatt langt mindre betydning for politiske mønstre og strukturer enn man ellers ville ha ventet. Snarere enn en ny, fremvoksende urban befolkning, har man hittil hovedsakelig sett en veldig strøm av bønder som fyller byene, men som kulturelt sett forblir bønder. De fortsetter å være dypt knyttet til slektsgruppene sine, og de trenger fortsatt hjelp fra disse gruppene – av mange av de samme grunnene som de trengte dem på landsbygda. Under alt dette ligger den kjensgjerning at byenes befolkning for en stor del arbeider uten faste kontrakter eller ansettelser, og ikke rykker inn i de moderne sektorene av økonomien – fordi slike sektorer nesten ikke finnes.

Og selvfølgelig: mens slektens styrke er nødvendig for å forsvare seg mot den plyndrende staten, bidrar den samtidig i stor grad til å gjøre staten plyndrende, ettersom slektsgrupper bruker staten for å nå sine mål om makt, rikdom og seier over andre slektsgrupper. Som det heter i en presis beskrivelse av statens juridiske system:

På nivåene under Høyesterett er alt korrupsjon. Hverken kjensgjerninger eller loven har egentlig noe å si for utfallet av saken. Alt avhenger av hvem du kjenner, hvem som har innflytelse og hvilke lommer du kan dytte pengene dine i. [8]

De gamle pakistanske slektsgruppene og den moderne pakistanske staten danser dermed videre sammen, fanget i et ekteskap som burde ha vært antagonistisk, men som i realiteten er blitt en uløselig del av begges liv og natur.

Problemet med alt dette er at selv om slektens makt, som bygger opp under elitene, så langt har sikret Pakistans grunnleggende stabilitet og sågar eksistens, har plyndringen av statens ressurser i jakten på patronasje, som denne politikken medfører, vært en alvorlig hemsko for samfunnsutviklingen.

Det er påfallende at de delene av den pakistanske befolkningene med størst økonomisk og sosial dynamikk, er de som i større eller mindre grad er blitt rykket løs fra sine tradisjonelle kulturelle mønstre og slektsbånd gjennom massemigrasjon. Et opplagt eksempel er muhajirene i Karachi som emigrerte fra India etter 1947. Men enda viktigere er punjabene som flyktet fra det østlige Punjab i India den forferdelige sommeren 1947, og nå utgjør ryggraden i den punjabiske økonomien. En langt mindre, men på enkelte områder enda mer bemerkelsesverdig gruppe, er hazaraene i Balutsjistan, som flyktet fra Afghanistan sent på 1800-tallet, og hvis utdannede middelklasse utgjør en slående kontrast til stagnasjonen som omgir dem.

HVORDAN PAKISTAN FUNGERER

Den opprinnelige tittelen på denne boken var Hvordan Pakistan fungerer, og et av mine hovedmål er å vise at landet, stikk i strid med mange intuitive forestillinger i Vesten, faktisk har fungert i overensstemmelse med sine egne ufullkomne, men funksjonelle modeller. En av de mindre forbannelsene ved å skrive om internasjonal politikk de siste årene, har vært den utbredte bruken av begrepet «mislykket stat». Det var opprinnelig myntet på afrikanske stater sør for Sahara som var genuint mislykkede, eller i ferd med å bli det, men er siden blitt brukt i hytt og vær for å beskrive en lang rekke stater rundt om i verden, ofte diktert av journalistens personlige fordommer eller avisens behov for en sensasjonell overskrift.

I denne sammenhengen kan det være lærerikt å se Pakistan i forhold til resten av landene i Sør-Asia. Samtlige stater i denne regionen har hatt oppstander i løpet av den siste generasjonen. I to tilfeller (Afghanistan og Nepal) har opprørene faktisk klart å velte staten. Opprørene i Sri Lanka og Burma har vært mer langvarige, har dekket forholdsmessig langt større områder og har medført forholdsmessig langt flere døde og sårede enn Taliban-opprøret i Pakistan.

India, den største makten i regionen, er et stabilt demokrati sammenlignet med nabolandene. Likevel har også India hatt gjentatte opprør i flere deler av landet, hvorav enkelte har pågått i generasjoner. En av dem, de maoistiske naxalittenes opprør, påvirker en tredjedel av Indias distrikter, og bevegelsen kontrollerer i realiteten store deler av den indiske landsbygda – hvilket betyr at de dominerer en langt større del av India enn det pakistansk Taliban gjør av Pakistan. Indias statsminister, Manmohan Singh, kalte i september 2009 dette opprøret for den største trusselen India sto overfor, og sa at India så langt hadde tapt kampen. En indisk journalist beskrev i en nylig utgitt bok størstedelen av landsbygda i flere av Indias delstater som «uten styre». [9]

Jeg påstår ikke dermed at India står i fare for å gå i oppløsning eller kollapse. Man bør snarere ta inn over seg at mange stater i Sør-Asia historisk sett ikke har utøvd direkte kontroll over store deler – for ikke å si mesteparten – av sitt eget territorium, og har alltid møtt væpnet motstand et eller annet sted. Som i middelalderens Europa har herskerne opp gjennom Sør-Asias historie stort sett styrt på indirekte vis, ikke gjennom offentlige tjenestemenn, men gjennom lokale adelsmenn og stammehøvdinger, som ofte har reist seg mot kongen, keiseren eller sultanen når de har følt at han ikke behandlet dem med tilstrekkelig respekt og sjenerøsitet. De pakistanske jordeiernes verden av i dag ville på sett og vis ha vært umiddelbart gjenkjennelig for deres likemenn i 1400-tallets England.

Britene innførte et moderne styringssystem som alle landene i regionen har arvet. Men også britenes styre var for en stor del indirekte. To femtedeler av territoriet i Britisk India ble i realiteten styrt av selvstendig prinser som sverget troskap til kongen/keiseren (eller dronningen/keiserinnen), men styrte sine egne stater under britisk formynderskap. Selv ikke i områdene som lå direkte under den britiske Raj, kunne britene ha beholdt makten over lang tid uten hjelp fra lokale aristokrater og høvdinger, som følgelig ofte hadde temmelig frie tøyler når det gjaldt behandlingen av deres egne leilendinger og arbeidere. Som i deler av dagens Pakistan og India, huset og fødde disse lokale småfyrstene grupper av banditter (dacoiter), som bisto dem i deres evinnelige feider med naboene.

Sammenlignet med Canada eller Frankrike er Pakistan selvfølgelig mislykket. Men sammenlignet med India, Bangladesh, Afghanistan, Nepal og Sri Lanka, ser det ikke riktig så ille ut. Pakistan har faktisk en hel del til felles med subkontinentet som helhet, fra partier ledet av arvelige dynastier til et brutalt politi og korrupte myndigheter, hverdagsvold og latent anarki i deler av landsbygda.

Pakistan er sant å si langt mer lik India – eller India lik Pakistan – enn noen av landene ønsker å innrømme. Hvis Pakistan hadde vært en indisk delstat, ville den ha befunnet seg omtrent midt på treet hva angår utvikling, orden og inntekt per capita – langt bak Karnataka, men langt foran Bihar. Eller for å si det på en annen måte: Hvis India var bare det hinditalende «ku-beltet» i Nord-India, ville det sannsynligvis ikke ha vært et demokrati eller en voksende økonomi, men et slags utarmet hindu-nasjonalistisk diktatur, sønderrevet av lokale konflikter.

For å forstå hvordan Pakistan fungerer, er det nødvendig å fordype seg i antropologien. Noe av det som virkelig forvirrer vestlige medier som dekker og analyserer Pakistan, og dessuten Pakistans egne skribenter, er at svært få av ordene vi vanligvis bruker når vi beskriver den pakistanske staten og det pakistanske politiske systemet, betyr akkurat det vi tror de betyr – og ofte betyr de noe helt annet.

Dette gjelder enten man snakker om demokrati, lovverk, rettsvesen, politi, valg, politiske partier, eller til og med menneskerettigheter. Ja, en av grunnene til at hæren er den uten sammenligning mektigste institusjonen i Pakistan, er at den er den eneste hvis innhold, funksjon, regler og kultur stort sett stemmer overens med dens offisielle, ytre form. Eller for å si det på en annen måte: Det er den eneste pakistanske institusjonen som faktisk fungerer slik den offisielt er ment å fungere – hvilket innebærer at den gjentatte ganger gjør noe den ikke er ment å gjøre, nemlig å ta makten fra sine svakere og mer forvirrede søsterinstitusjoner.

Deler av Pakistan er godt representert i den antropologiske litteraturen, med noen av de ypperste bøkene som har vært skrevet innen faget. Men med et delvis unntak for studier av pathanerne, har nesten ikke noe av dette funnet veien til Vestens diskusjoner om politiske og sikkerhetsmessige problemer i Pakistan i dag, enn si til vestlige medier. Uhyre viktige studier som Muhammad Azam Chaudharys og Stephen Lyons bøker om Punjab er bare kjent i det antropologiske miljøet. [10]

Dette er for øvrig grunnen til at jeg har valgt å bruke betegnelsen pathanere på den etniske folkegruppen som selv (avhengig av dialekt) kaller seg pashtunere eller pakhtunere. Det er som pathanere (det hindustanske navnet som britene adopterte) at dette folket er blitt beskrevet og analysert i de sentrale historiske og antropologiske verkene til Olaf Caroe, Fredrik Barth, Akbar S. Ahmed og andre. Det var også som pathanere at dette folket var kjent for sine britiske militære motstandere i over hundre år. Navnet «pathaner» knytter an til både den betydelige akademiske tradisjonen og den ærerike militære historien om motstand mot den britiske erobringen, og begge deler er avgjørende for forståelse av utviklingen blant dagens pathanere.

Når det gjelder andre sider ved det pakistanske samfunnet, innebærer mangelen på detaljerte sosiologiske undersøkelser at analytikere famler i mørket og trekker konklusjoner hovedsakelig basert på anekdotisk kunnskap eller egne fordommer. Det er påfallende – og forstemmende – at over åtte år etter 9/11 er den uten sammenligning fremste amerikanske eksperten på et så sentralt felt som islamistisk politikk i Khyber Pakhtunkhwa [11], en ung student, Joshua White, og en viktig grunn er at han faktisk har bodd i Khyber Pakhtunkhwa. [12] Denne mangelen på grunnleggende kunnskap gjør seg også gjeldende på et så viktig område som urbaniseringen og dens følger – eller mangel på sådanne – for religiøse, kulturelle og politiske mønstre.

Ifølge standardteorier om urbanisering i den muslimske verden burde den massive tilflytningen til Pakistans byer i løpet av de siste generasjonene ha ført til grunnleggende kulturelle endringer, deriblant svekkelse av de gamle politikerklanene og tradisjonelle former for islam, og en styrking av moderne og radikale former for islam, samt fremvekst av moderne massepartier. Men skjer det? Mitt eget inntrykk er snarere at situasjonen er langt mer kompleks, av grunner som vil bli drøftet senere i denne boken. Men det er bare et inntrykk. Det er ikke blitt utført systematiske studier av disse spørsmålene på en mannsalder.

Som en følge av denne mangelen på grunnleggende kunnskap, er det altfor ofte slik i vestlige analyser at når lokale former avviker fra den antatte vestlige «normen», blir de ikke gransket, men behandles som midlertidige avvik, sykdommer som må kureres, eller svulster som må skjæres ut av kroppen på en ellers sunn og frisk pasient. Men disse «sykdommene» er i realiteten systemet, og lar seg kun «kurere» gjennom en revolusjonær endring av systemet.

De eneste kreftene i Pakistan som tilbyr en slik endring, er de radikale islamistene, og deres kur ville ganske sikkert gjøre ende på pasienten en gang for alle. Hvis Pakistan derimot velger å følge vestlige modeller for fremskritt, vil landet måtte gjøre det langsomt, gradvis og fremfor alt organisk, i overensstemmelse med sin egen natur, og ikke etter Vestens anvisninger.

FORHANDLINGSSTATEN

I løpet av Pakistans 60-årige historie er det blitt gjort flere forsøk på å skape grunnleggende endringer i landet – av én sivil og tre militære regjeringer. Generalene Ayub Khan og Pervez Musharraf, militære regjeringssjefer i henholdsvis 1958–1969 og 1999–2008, hadde begge den sekulære, fremskrittsvennlige nasjonalisten Mustafa Kemal Atatürk, grunnleggeren av den tyrkiske republikken, som sitt forbilde. General Zia-ul-Haq, militær statssjef fra 1977 til 1988, valgte en helt annen kurs. Han forsøkte å forene og utvikle Pakistan gjennom tvungen tilslutning til en strengere og mer puritansk form for islam iblandet pakistansk nasjonalisme. Zulfikar Ali Bhutto, grunnleggeren av Pakistan People’s Party (PPP) og sivil statssjef i 1970-årene, forsøkte på sin side å samle de pakistanske massene bak et program for anti-elitistisk økonomisk populisme, også den blandet med pakistansk nasjonalisme.

Og de feilet alle sammen. I tur og orden oppdaget de at regjeringsmakten ble til mat for elitene de hadde håpet å fortrenge, og at de var fanget i den samme gamle patronasje-maskinen som de hadde forsøkt å avskaffe. Ingen klarte å grunnlegge et nytt masseparti med profesjonelle politikere og ideologisk motiverte aktivister, i stedet for lokale «føydalherrer» og urbane pamper og deres støttespillere. Med unntak av Bhutto gjorde sant å si ingen et alvorlig forsøk, og etter kort tid var heller ikke Bhuttos PPP det radikale partiet det hadde vært de første årene, men var blitt avhengig av de samme gamle lokale klanene og den samme gamle lokale patronasjen.

Militærregjeringene som grep makten med løfter om å feie til side de politiske elitene og deres korrupsjon, oppdaget også snart at de styrte gjennom de samme elitene, dels fordi ingen militærregjering har vært sterk nok til å styre over tid uten et parlament – og parlamentet er sammensatt av de samme gamle politiske elitene, og speiler det samfunnet som de militære regimene i utgangspunktet ønsket å endre. Vestlige krav om at disse regjeringene skulle reformere landet samtidig som de gjenreiste «demokratiet», kan derfor neppe kalles annet enn et grovt bomskudd.

Skulle man forandre på alt dette og skape en radikal nasjonal bevegelse for endring som Atatürks, ville det kreve to ting: For det første en sterk pakistansk nasjonalisme på linje med den tyrkiske – noe det etnisk splittede Pakistan ikke har og ikke kan frembringe. Og for det andre en kapasitet for hensynsløshet som kan måle seg med den Atatürk og hans tilhengere la for dagen da de slo ned all etnisk, stammefundert og religiøs opposisjon. Vestens pyntelige historie om Tyrkias vei til dagens skjøre demokrati, hopper nemlig bukk over både den lange tiden det tok, og dyngen av lik som den moderne tyrkiske staten er bygget på.

Med unntak av uhyrlighetene som ble begått i Øst-Bengal i 1971 – mot mennesker som de punjabiske og pathanske soldatene anså som fremmede, underlegne og hindu-påvirket – har den pakistanske staten ikke øvet vold i massivt omfang mot sine innbyggere, enten fordi soldatene har nektet å drepe sitt eget folk, som i Punjab og Khyber Pakhtunkhwa, eller fordi staten til syvende og sist alltid har måttet inngå kompromisser med de lokale elitene, som i Sindh og til og med i Balutsjistan.

Noe av det mest bemerkelsesverdige ved Pakistans militærregjeringer er faktisk hvor milde de har vært overfor dissens og kritikk fra elitene, i alle falt målt mot standarden for den slags diktaturer gjennom tidene. Bare én statsminister (Zulfikar Ali Bhutto) og en liten håndfull politikere er noensinne blitt henrettet i Pakistan, langt færre enn de som er blitt drept i feider politikerne imellom, og få fremstående politikere er blitt torturert.

De fattige er selvfølgelig en annen sak, men de blir som nevnt banket opp av politiet uansett hvem som sitter ved makten. Den kanskje viktigste sosiale skillelinjen i Pakistan går mellom det Graham Greene kalte «de pinbare klassene» og de «ikke-pinbare klassene». [13] Dette synet støttes fra en overraskende kant. Som general Musharraf skriver i sine memoarer: «Enten loven er sivil eller militær, er de fattige alltid ofre for undertrykkelse.» [14]

Den pakistanske staten har heller ikke opplevd opprør i en størrelsesorden som kunne ha fremprovosert en massakre – skjønt dette kan endre seg gjennom Taliban-oppstanden i de pathanske områdene som begynte i 2004 og vokste seg sterkere i 2008 og 2009. India har vært hjemsøkt av langt alvorligere opprør, og har svart med en langt mer knusende undertrykkelse.

Men i India, som i Pakistan, er ikke staten ansvarlig for de fleste bruddene på menneskerettigheter. Dette er noe særlig menneskerettighetsgrupper finner det vanskelig å forstå, ettersom de har sitt utspring i den moderne vestlige erfaringen at undertrykkelse hovedsakelig begås av overmektige statsapparater. I Pakistan og i India skyldes imidlertid ikke de fleste bruddene på menneskerettighetene at staten er sterk, men at den er svak. Selv når de begås av statens egne politimenn, er det ikke etter ordre fra myndighetene, men fordi enkeltstående politimenn og grupper av dem vegeterer på lokalbefolkningen, slik deres forgjengere har gjort i århundrer. En politisjef i det indre av Sindh fortalte meg følgende: «Jeg prøver å hindre guttene mine i å voldta kvinner og torturere folk til døde. Men ut over det må man være realistisk. Uansett må vi hanke inn mer penger fra folket bare for å kunne gjøre jobben vår halvveis ordentlig.»

Ingen kan i fullt alvor tro at det er den indiske statsministeren Manmohan Singhs eller den pakistanske statsministeren Zardaris vilje når politifolk voldtar en kvinne eller torturerer en mistenkt som sitter i varetekt. De kan anklages for ikke å gjøre nok for å stanse slike overgrep, men deres muligheter til å gjøre det er svært begrensede. Pakistan – og Sør-Asia og store deler av Latin-Amerika – eksemplifiserer på den måten demokratiets hyppige irrelevans, selv på et felt hvor vi instinktivt tror det er avgjørende, nemlig menneskerettigheter. De aller fleste brudd på menneskerettighetene i Pakistan begås av politifolk som bedriver frilansbrutalitet og utnyttelse, enten for egen regning eller på vegne av de lokale elitene, av lokale jordeiere og pamper, eller av lokalsamfunn som straffer innbilte eller reelle brudd på deres egne morallover.

Bak såkalte «æresdrap» på kvinner, bak foræring av ungjente-bruder som kompensasjon i forbindelse med bileggelse av en feide mellom to klaner, bak de grufulle tilfellene av straff i form av gjengvoldtekter som har funnet sted de siste årene i det sørlige Punjab, Sindh og Balutsjistan – bak alt dette står familier, eller lokale klaner og deres kollektive lederskap, ikke staten. Ugjerninger begått av dominerende lokale klaner og politiet, er også helt og holdent typisk for store deler av det demokratiske nabolandet India. For politiets del avsløres dette i all sin grelle tydelighet i en rapport fra Human Rights Watch fra august 2009. [15]

I Hindustan hadde man – ikke uten grunn – et gammelt, folkelig navn på bandittvesenet: padshahi kam, kongens levevei. Det indikerte ikke bare at vanlige mennesker ikke så forskjell på banditter og soldater, men også at de ofte byttet plass. Ulønnede soldater ble banditter, dyktige banditter ble soldater i erobrerhærer, og lederne deres ble konger.

Ifølge vestlige standardmodeller og den pakistanske grunnloven, som er avledet av dem, skjenkes en regjering autoritet av et fritt og selvstendig folk gjennom valg, og denne autoriteten brer seg så nedover gjennom hierarkiske systemer, fra overordnede til underordnede tjenestemenn, i overenstemmelse med lover utarbeidet av parlamentet, eller i det minste en formell myndighet.

I Pakistan er det bare de væpnede styrkene som fungerer etter denne oppskriften, og da bare den siste halvparten av den. Når det gjelder resten av staten, rettsvesenet og politiet, er autoritet gjenstand for konstante forhandlinger, med vold eller trusler om vold som ett av kortene begge parter kan spille ut. En pensjonert general, som i 1990-årene ledet militære operasjoner mot bandittgjenger i Sindh, ga meg en forståelse for den pakistanske statens forhandlingsnatur gjennom en uhyggelig historie.

En underordnet hadde funnet fram til en dacoit-gjeng som holdt til på eiendommen til en parlamentariker fra det regjerende partiet, og ville sende inn soldater for å pågripe dem – noe som ville ha utløst rasende protester fra myndighetene i Islamabad og Karachi, hvoretter arrestantene sannsynligvis ville ha blitt løslatt. Hans overordnede sa nei, og inviterte i stedet seg selv til lunsj hos den aktuelle jordeieren. Mot slutten av det gemyttlige måltidet sendte han en beskjed til verten der han skrev at han ville være personlig takknemlig for hans hjelp. Dagen etter ble fire av bandittene overlevert til hæren med en beskjed fra jordeier-politikeren om at generalen kunne skyte to av dem, men vennligst stille de to andre for retten.

«Hvem som helst av dem?» spurte jeg spakt.

Nei, han fortalte meg hvilke to vi kunne skyte. De hadde antagelig fornærmet ham på en eller annen måte, eller så kom de ikke fra hans stamme. Når det gjaldt de andre to, visste han utmerket godt at med hans innflytelse ville rettsvesenet aldri dømme dem, og at de ville slippe fri etter et par måneder. Hvis de kriminelle har forbindelser i dette landet, er domstolene ubrukelige – de bestikkes eller skremmes eller begge deler. Så hvis man virkelig ønsker å ta seg av en kjeltring, er det ikke noe annet å gjøre enn å drepe ham med det samme. Det er sånn det er her, dessverre.

Dette forhandlingsaspektet ved staten berører også demokratiets virkemåte. For demokratiet er representativt ikke bare for folket, men for alle klassene, gruppene og institusjonene som folkeviljen brytes gjennom til den omsider finner et slags forvrengt speilbilde av seg selv i valgte institusjoner. Demokratiet avspeiler med andre ord vanligvis ikke så mye «folket» eller «velgermassen» som fordelingen av sosial, økonomisk og politisk makt i et gitt samfunn. Det pakistanske samfunnets natur, og mangelen på en reell demokratisk utvikling, viser seg blant annet i fraværet av moderne politiske massepartier med egne, profesjonelle partimedarbeidere.

Lar man tanken dvele en stund ved disse temaene, vil man lettere forstå hvorfor de vestlige analysene av Pakistan så ofte er feilaktige. Det er fordi man forventer at institusjoner med navn som «rettssystemet» og «politiet» fungerer slik de er ment å fungere i Vesten, i tråd med regler og ikke gjennom forhandlinger. Og når man i Vesten snakker om «korrupsjonen» i Pakistan, ligger det implisitt at den kan og bør fjernes fra det politiske systemet. Men all den tid det politiske systemet drives av slektsrelasjoner og patronasje, og korrupsjonen er sammenvevet med slektsrelasjoner og patronasje, vil det å fjerne den være det samme som å sløye det pakistanske samfunnet som en fisk.

Det er selvfølgelig nettopp dette de islamistiske revolusjonære ønsker å gjøre. De moderne islamistiske politiske gruppene forsøker å erstatte klan- og patronasje-politikken til de «føydale» jordeierne og deres urbane motstykker med sin egen utgave av moderne masse-politikk, så langt med svært begrenset suksess. Med et delvis unntak av Jamaat Islami er de islamistiske politiske partiene selv blitt slukt av patronasjesystemet. Når det gjelder pakistansk Taliban (Tehrik-e-Taleban Pakistan, eller TTP), er de så langt en primitiv samling gerilja- og terrorgrupper som ville ha vært fullstendig i villrede hvis de plutselig satt med ansvaret for Peshawar, for ikke å snakke om Lahore eller Karachi.

De henter selvfølgelig mye av sin styrke fra det pakistanske systemets urettferdighet og undertrykkelse, og fremfor alt fra rettssystemet. Vanlige pakistanere er som nevnt selv en del av endeløse sammensvergelser for å manipulere rettferdighetens gang – men så har de heller ikke noe annet valg, nettopp på grunn av rettssystemets natur. De føler ikke bare at statens rettssystem er skapt for de rike, og dertil er håpløst tregt, korrupt og ineffektivt, men også at det er fremmed – fremmed for lokale tradisjoner, fremmed for islam, skapt av fremmede kristne herskere og administrert av elitene for egen vinnings skyld.

Som det vil fremgå av denne boken, er det altså slik at når vanlige mennesker uttrykker sin ærbødighet for sharia-lovene og sin respekt for Taliban når de innfører dem, bør ikke det nødvendigvis betraktes som en aktiv støtte til hele Talibans program. Det er snarere en blanding av ærbødighet for sharia som en del av Guds ord, diktert til den siste Profeten, og en vag lengsel etter et rettssystem som kanskje er grovere enn statens, men også raskere, mindre partisk i favør av elitene, og som håndheves på en måte som alle kan se og forstå, på folks eget språk. I dette ligger også et slags skjult nag til elitene, noe som bidrar til at deler av de pathanske stammefolkene slutter opp om Talibans angrep på de lokale malikene og khanene, eller stammehøvdingene og de lokale jordeierne.

Men så har pathanerne alltid vært den kulturelt sett mest egalitære etniske gruppen i Pakistan. Andre steder har islamistene i liten grad vunnet fram, og en viktig grunn til det er at store deler av det pakistanske samfunnet er dypt konservativt. Stikk i strid med vestlige forestillinger mobiliserer ikke islamismen lettest blant de bakstreverske, men i en delvis oppnådd modernitet. Etter all økonomisk kunnskap om fattigdom og jordeierskap å dømme, burde derfor radikale islamistiske bevegelser som preker jordreform, ha gode kår på den pakistanske landsbygda.

Men de eneste områdene der de har hatt en suksess å snakke om (utenfor de pathanske områdene), er faktisk der det finnes en sterk sekterisk tendens (sunni mot sjia), eller et markant stammeelement. Det skyldes delvis klan-solidaritet, men også den enkle kjensgjerning at de eneste som kan lede en radikal islamistisk bevegelse på landsbygda, er de lokale mullaene, og de blir i realiteten valgt av de lokale «føydale» jordeierne – som ikke akkurat verdsetter radikalisme av noe slag, minst av alt hvis det også innebærer jordreform.

I byene er forholdene friere, men selv der blir de fleste forsøk på politisk mobilisering nedenfra kvalt av de politiske pampene og slektsgruppene de leder, såvel som av den generelle politiske apatien i samfunnet og religiøse skillelinjer. Selv om det med andre ord så visst finnes en dyp økonomisk og sosial misnøye i den pakistanske befolkningen, er misnøye på langt nær nok til å skape endringer. Så langt (2009) har den vedvarende misnøyen i Pakistans urbane befolkning ikke kommet til uttrykk gjennom nye massebevegelser, men gjennom sporadiske og meningsløse opptøyer og ødeleggelse av eiendom – ikke minst av de samme bussene som oppviglerne selv må reise med hver dag.

Ifølge den vestlige standardversjonen, som vil ha det til at Vestens vei er den eneste veien til modernitet, utspilles den viktigste ideologiske kampen i Pakistan mellom vestlige modernitet (bl.a. demokrati, rettsstyre og så videre) og islamsk konservatisme. En riktigere tilnærming vil være å se store deler av Pakistan som en svært konservativ, arkaisk og iblant dorsk og søvngjengersk masse av forskjellige samfunn, som to moderniseringsimpulser kjemper for å vekke.

De som ønsker en modernisering i vestlig retning, har prestisjen og suksessen til den vestlige modellen i verden generelt på sin side, samt arven etter det britiske styret, deriblant en vag tro på demokrati. De motarbeides imidlertid av både det pakistanske samfunnets konservative vesen og et voksende folkelig hat mot USA og dets vestlige allierte.

De som ønsker en islamistisk modernisering, kan støtte seg på en langt eldre og mer rotfestet tradisjon, nemlig islam, men også de motarbeides av det pakistanske samfunnets konservatisme, av Pakistans ekstreme fraksjonering, av deres eget programs fallitt i andre deler av den muslimske verden, og av det faktum at det store flertallet av de pakistanske elitene avviser deres modell av kulturelle og klassemessige grunner. Både de som ivrer for en vestlig utvikling og de som ønsker en islamistisk utvikling, ser kampen seg imellom som apokalyptisk – en batalje som vil ende med det godes eller det ondes seier. Likevel skal man ikke se bort fra at Pakistan vil riste av seg begge deler, rulle seg rundt og sove videre.

INDUS-ELVEN SOM JOKER

Pakistan kan imidlertid ikke tillate seg å sove, for tiden er ikke på pakistanernes side. Det avgjørende i det lange løp er ikke hvem de er eller hva slags religion de holder seg med, men at det uansett er for mange av dem og at de stadig blir flere. I 2010 ble befolkningen anslått til å være mellom 180 og 200 millioner, hvilket gjør Pakistan til det sjette mest folkerike landet i verden. Innbyggertallet hadde steget fra 131 millioner ved folketellingen i 1994, 34 millioner ved folketellingen i 1951 (fire år etter uavhengigheten), og snaue 19 millioner ved den britiske folketellingen i 1911. Folketallet er altså i dag ti ganger så stort som det var for 100 år siden. Offisielt ligger den årlige befolkningsveksten på 2,2 prosent – noe som antagelig er et altfor lavt anslag.

Pakistans manglende evne til å bremse denne veksten raskere, skyldes statens svakhet, sosial konservatisme, mangel på utdannelse (fremfor alt blant kvinner) og de religiøse partienes spill på folkelige fordommer. Etter Ayub Khans tid ved makten i slutten av 1950-årene har ingen pakistansk regjering våget å gjøre et seriøst fremstøt for familieplanlegging, og den vekstreduksjonen som har funnet sted, skyldes sosioøkonomiske endringer og urbanisering, ikke tiltak fra myndighetenes side.

Den massive ungdomsbølgen som skyller over Pakistan, vil medføre en sterk befolkningsvekst i lang tid fremover (i 2008 ble 42 prosent av befolkningen anslått å være under 14 år). Hvis de nåværende tendensene fortsetter, vil Pakistan ifølge Verdensbankens prognoser ha så mange som 335 millioner innbyggere midtveis i dette århundret. [16]

Dette er altfor mange mennesker i forhold til Pakistans tilgjengelige vannressurser – såfremt vannforbruket ikke effektiviseres radikalt. Om Indias økonomi i sin tid ble beskrevet som «en gambling på monsunen», kan hele den pakistanske staten kalles «en gambling på Indus-elven» – og klimaendringene innebærer at mulighetene for gevinst vil være minimale i det kommende århundret. Vannets lunefulle makt i denne regionen kan avleses i restene etter utallige byer – helt fra de som tilhørte Indus-sivilisasjonen for 4000 år siden – som er blitt forlatt enten fordi elvene har skiftet løp, eller fordi de er blitt skylt bort av oversvømmelser, slik det skjedde med så mange byer og landsbyer under storflommen i 2010.

Med en gjennomsnittlig nedbørsmengde på 240 millimeter per år er Pakistan fra naturens side et av de karrigste av verdens tett befolkede land. Uten elvesystemet i Indus-dalen og kanalene som sprer seg ut fra det, ville til og med det meste av Punjab ha vært en halvørken med flekker av krattskog (kalt «jungel» i Pakistan) – slik det var før britene tok fatt på sine store irrigasjonsprosjekter.

Dette ser man tydelig når man flyr over landet. Så snart de fem store elvene i Punjab og Kabul-elven fra Afghanistan har tømt sitt vann i Indus, er størstedelen av den dyrkede jorden i det sørlige Punjab og hele Sindh utelukkende det som lar seg irrigere ved hjelp av elvevannet. Bortsett fra disse områdene er alt brunt, gult og grått, med en og annen grønn oase skapt av naturlige kilder, eller oftere borebrønner. Bare 24 prosent av Pakistans territorium er dyrket – det meste ved bruk av menneskeskapte irrigasjonssystemer. Resten et beitemark, eller ubebodd land: ørken, halvørken, fjell.

Det kroniske overforbruket har imidlertid ført til at mange av de naturlige kildene har tørket ut, og grunnvannsspeilet synker så raskt i mange områder at borebrønnene snart vil gå tomme. Da vil bare Indus-elven stå igjen. Påstandene om at isbreene som gir vann til Indus vil være forsvunnet innen 2013, viste seg riktignok å være overdrevne, men i oppstandelsen over dette har man åpenbart glemt at breene ikke desto mindre smelter. Og om de forsvinner et århundre eller to senere enn antatt, vil følgene for Pakistan bli like katastrofale hvis man ikke i mellomtiden sørger for en radikal forbedring av Pakistans magasinering og effektive bruk av vann.

Hvis flommen i 2010 derimot bærer bud om en langvarig økning av nedbørsmengden i forbindelse med monsunen, vil det på den annen side potensielt være til stor fordel for Pakistan – men bare potensielt, for det vil være påkrevd med en radikal forbedring av infrastrukturen for innsamling og fordeling av regnvannet, og dessuten en stor innsats for å stanse avskogingen i fjellene og beplante allerede avskogede områder. I motsatt fall vil økte regnmengder kunne føre til flere katastrofer som den i 2010, med vann som fosser nedover de nakne fjellsidene og oversvømmer dalene og deretter slettene. Det må imidlertid sies at en grunnleggende del av den eksisterende infrastrukturen viste seg å fungere under flommen: de store dikene langs Indus og sideelvene. Hadde disse kollapset, ville flere av Pakistans største byer ha blitt liggende under vann, og antallet døde ville ha vært langt høyere enn de 1900 som omkom.

Denne avhengigheten av Indus-elven representerer den største trusselen mot Pakistan på lang sikt. I løpet av det neste hundreåret vil den mulige kombinasjonen av klimaendringer, akutt vannmangel, dårlig infrastruktur for vannfordeling samt sterk befolkningsvekst, kunne ødelegge Pakistan som organisert stat og samfunn. Langsiktige internasjonale bistandsprosjekter i Pakistan bør fremfor alt rettes mot denne trusselen, ved nyplanting av skog, reparasjon og utbedring av irrigasjonsanlegg, og fremfor alt en mer effektiv bruk av vannet som er tilgjengelig. Mennesker kan overleve i århundrer uten demokrati, til og med uten mye sikkerhet. De kan ikke overleve i mer enn tre dager uten vann.

Omfanget av vannkrisen som allerede gjør seg gjeldende, vil bli beskrevet i kapitlene om Sindh og Balutsjistan. Som to av forfatterne av Verdensbankens svært bekymringsfulle rapport om Pakistan fra 2004 skriver:

Kjensgjerningene er klare. Pakistan er allerede et av de landene i verden hvor presset på vannressursene er størst, en situasjon som vil utvikle seg til akutt vannmangel som følge av høy befolkningsvekst. Det finnes ingen praktiske tiltak som vil gjøre Pakistan i stand til å produsere nevneverdig mer vann enn landet nå forbruker …

Det finnes ingen ytterligere vannressurser å utnytte, og vanning i landbruket må reduseres for å sikre tilstrekkelig gjennomstrømning i det hardt pressede Indus-deltaet. Pakistans avhengighet av ett eneste elvesystem gjør landets vannøkonomi svært utsatt …

Grunnvannet er nå gjenstand for overforbruk i mange områder, og kvaliteten forringes … Det er lite som tyder på at regjeringen (eller bidragsytere, blant dem Verdensbanken) har styrket sin kapasitet eller finansiering for å møte denne store utfordringen. Og her betyr tiden alt, for jo lenger tid man bruker på å iverksette adekvate tiltak, desto mer vil grunnvannsspeilet synke. [17]

Ifølge en bredt anlagt studie utarbeidet av Woodrow Wilson Center i 2009 vil befolkningsveksten gjøre at Pakistans årlige vannbehov i 2025 sannsynligvis vil ha steget til 338 milliarder kubikkmeter. Men om man ikke setter inn drastiske tiltak, vil Pakistans tilgjengelige vannressurser ligge på omtrent samme nivå som i dag, 236 milliarder kubikkmeter. Underskuddet på 100 milliarder kubikkmeter vil tilsvare to tredjedeler av dagens samlede vannføring i Indus. [18]

Og denne skremmende situasjonen vil inntreffe selv før de mulige følgene av klimaendringene begynner å melde seg. Disse vil kunne føre til en katastrofal situasjon i slutten av det 21. århundret. Lenge før Pakistan når dette punktet, vil imidlertid konflikter om tilgang til den krympende Indus-elven sannsynligvis ha skapt så store spenninger mellom Pakistans provinser at de vil være uforenlige med landets overlevelse.

De som måtte mene at forholdene i Pakistan vil ha lite å si for resten av verden i det lange løp, bør ha in mente at om hundre år vil Pakistan – hvis landet overlever så lenge – fortsatt ha atomvåpen, en av de største hærene i verden, en av de største befolkningene i verden og en av de største utvandrede befolkningene i verden, særlig i Storbritannia. Radikal islamisme, som allerede har eksistert i hundrevis av år, vil også fortsatt gjøre seg gjeldende, om enn i betraktelig mindre grad etter Vestens tilbaketrekning fra Afghanistan.

Alt dette vil bety at av alle landene i verden som er mest truet av klimaendringer, vil Pakistan være et av de viktigste. Det som skjer med Pakistan, vil dessuten ha en avgjørende betydning for resten av Sør-Asia, hvor rundt en femtedel av verdens befolkning lever og vil komme til å leve. De indere som måtte føle seg fristet til å glede seg over Pakistans endelikt, bør derfor huske på at landet ganske sikkert vil dra India med seg i fallet.

Verdensbanken har gode prosjekter i Pakistan, og mye mer kan bygges på dem. I dag samler Pakistan for eksempel en god del mindre regnvann enn nabodistriktene i India, og bare en brøkdel av det Kina samler. Her kreves det en langt større innsats – noe som ikke forutsetter kostbare høyteknologiske løsninger, men snarere en kombinasjon av spadetak og bedre, mer kreativ ledelse.

Å konsentrere utviklingshjelpen om forbedringer av Pakistans vanninfrastruktur, har den tilleggsfordelen at slike forbedringer er svært arbeidsintensive og vil skape en lang rekke jobber for alt fra høyt utdannede ingeniører til vanlige arbeidere med hakke og spade. Det betyr at den internasjonale bistandens goder vil kunne kanaliseres direkte til vanlige mennesker og være umiddelbart synlige for dem. Selv om bistanden fra for eksempel USA de siste tiårene har kommet økonomien som helhet til gode, har den vært usynlig for alminnelige mennesker, og har derfor ikke fått noen politiske følger for deres syn på USA.

DEN PAKISTANSKE ØKONOMIEN

Det ville ikke ha gitt noen mening å snakke om noe av dette hvis Pakistan faktisk var et så håpløst tilfelle i økonomisk og administrativ forstand som mange vil ha det til. Men det er landet ikke. Pakistan har aldri fulgt «de asiatiske tigrene» i deres radikale og vellykkede moderne utvikling, og viser ingen tegn til å gjøre det, men landets vekstrate har vært betydelig høyere enn Indias det meste av tiden etter 1947. Pakistan ville ha vært et langt mer utviklet og velstående land hvis det ikke hadde vært for de økonomisk katastrofale nasjonaliseringsprogrammene til Zulfikar Ali Bhutto i 1970-årene, som førte til en dramatisk nedgang i den økonomiske veksten.

Etter enda en periode med økonomisk stagnasjon i 1990-årene (forverret av USAs sanksjoner som straff for Pakistans atomprogram), steg veksten under Musharrafs regjering fra 1999 til 2008 med mellom 6,6 og 9 prosent i året, før den igjen sank som følge av den globale økonomiske resesjonen.

I Pakistan er riktignok folk flest fattige, men takket være denne økonomiske veksten, samt virkningen av islamsk veldedighet og fordelingen av statlig patronasje til slektninger og tilhengere av vellykkede politikere, har Pakistan likevel ikke de enorme konsentrasjonene av bunnløs fattigdom som man finner i byene og på landsbygda i India. De aller fattigste og mest forsvarsløse menneskene i Pakistan er faktisk ofte de samme som i India – etterkommere etter de kasteløse, som fordi de ikke så noen fremtid i India, ble værende i Pakistan etter delingen, men aldri har klart å unnslippe sin tradisjonelle fattigdom og marginalisering. De er imidlertid langt færre i Pakistan.

Fra denne synsvinkelen, som fra så mange andre, har Pakistan et ganske middelaldersk preg. Staten er lite flink til å sørge for offentlige tjenester som rent vann, legehjelp, offentlig transport og utdannelse, fordi den er for svak til å tvinge store deler av befolkningen til å betale skatt, såvel som til å kontrollere korrupsjon blant sine egne tjenestemenn. Dels som en følge av mangel på utdannelse er vanlige mennesker dessuten lite flinke til å organisere seg for å kreve eller skape den slags tjenester. Visse grupper står helt utenfor systemet, og har ingen tilgang til beskyttelse, patronasje eller veldedighet. På den annen side sørger systemet for at det store flertallet av befolkningen i hvert fall får nok å spise.

Og når staten først bestemmer seg for at et bestemt utviklingsprosjekt er av stor nasjonal viktighet, kan den faktisk delvis skjerme det mot korrupsjonen i resten av systemet og sørge for at det gjennomføres etter planene. Slik var det med den store utvidelsen av demninger og irrigasjonsanlegg i 1950-årene, og i de senere årene med byggingen av Gwadar-havnen og de flotte motorveiene mellom de store byene i det nordlige Pakistan.

Pakistans BNP i 2009 var 167 milliarder dollar, hvilket gjør landet til den 48. største økonomien i verden (den 27. med korreksjon for kjøpekraft). På tross av bildet av Pakistan som et overveiende ruralt samfunn, dominert av politiske, sosiale og kulturelle mønstre hentet fra landsbygda, sto landbruket for bare 20 prosent av BNP i 2009. «Tjenestesektoren» sto for 53 prosent (for det meste svært små foretak og transport), og industrien for 26 prosent. Rundt 60 prosent av befolkningen bodde imidlertid fortsatt på landsbygda, noe som bidrar til å forklare den vedvarende makten til den rurale eliten. Det meste av Pakistans industri består av tekstilproduksjon og matforedling. Fra 2007 til 2008 utgjorde Pakistans samlede eksport 18 milliarder dollar, hvorav tekstilindustrien sto for det meste.

Pakistan rommer også enkelte øyer av høyteknologi – fremfor alt atomindustrien, noe som er en imponerende bragd (uansett hva man måtte mene om dens strategiske implikasjoner) for et land med Pakistans økonomiske profil. Det viser hva den pakistanske staten kan få til når den går inn for noe, og at den kan mobilisere høyt utdannede, ærlige og engasjerte mennesker.

Det som imidlertid er bedrøvelig klart, er at størstedelen av økonomien i Pakistan – som i de andre sør-asiatiske landene – ikke har gjennomført overgangen til en moderne utvikling, og på ingen måte ser ut til å gjøre det. I 2009 var BNP per capita bare 1250 dollar (før korreksjon for kjøpekraftparitet). Mellom 1960 og 2005 falt inntekten per capita i forhold til den amerikanske fra 3,37 prosent til 1,71 prosent. Hele 23 prosent av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Bak dette fraværet av utvikling ligger det faktum at bare 55, 9 prosent av befolkningen kan lese og skrive (2010), fremfor alt fordi det ikke finnes skoletilbud for kvinner i store deler av landsbygda.

LIVET I PAKISTAN

Hvis Vesten og Kina ønsker å bidra til å forbedre dette bildet, må de utvikle en holdning til Pakistan som erkjenner landets svært store betydning, men som også bygger på en reell forståelse av det – ikke på fantasier, enten de er av det paranoide eller det optimistiske slaget. Denne boken er et forsøk på å fremme en slik forståelse. Den bygger på reiser i Pakistan i egenskap av journalist for The Times (London) i slutten av 1980-årene, og på fem studiereiser (til sammen seks måneder) mellom 2007 og 2009, da jeg besøkte alle Pakistans provinser og større byer.

La det være sagt at med unntak av mine opphold i enkelte av de pathanske områdene, har jeg aldri følt meg direkte fysisk truet på noen måte – kanskje bortsett fra av redselsfull lokal bilkjøring. Men skulle dét være et problem, ville man måtte unnlate å besøke halvparten av verdens land. Dessuten utgjør de pathanske områdene bare en liten del av Pakistan. Det er vel verdt å understreke dette, for én av grunnene til at Pakistan er så lite kjent og så fryktelig feiltolket i Vesten, er at mange journalister og analytikere ikke tør å dra dit, eller – hvis de gjør det – ikke beveger seg utenfor Islamabad. Denne motviljen mot å besøke Pakistan gjør seg også gjeldende i Storbritannia, som er organisk forbundet med Pakistan gjennom den store pakistanske utvandringen dit. Og en slik motvilje er i stor grad uberettiget – for å si det med et pent ord.

En reise i stammeområdene uten følge, eller et langvarig opphold i Peshawar på et ubeskyttet sted, kan selvfølgelig vise seg å bli skjebnesvangert. Men det er etter mitt skjønn fullt mulig å leve i måneder i strekk i en lang rekke andre pakistanske byer, og på det meste av den pakistanske landsbygda, uten å løpe noen større risiko. Forskere, analytikere og representanter for bistandsprogrammer i Pakistan bør gjøre det hvis de skal utføre en ordentlig jobb. [19]

Undervisningsplikt og en kort deadline for denne boken har gjort sitt til at de siste studiereisene mine i Pakistan på langt nær har vært så langvarige som jeg skulle ønske, men de ga meg i alle fall muligheten til å snakke med hundrevis av vanlige pakistanere fra alle samfunnslag, hvorav de fleste aldri var blitt bedt av en pakistansk eller vestlig observatør eller organisasjon om å si sin mening om noe som helst. Synspunktene til disse stemmeløse massene utgjør selve hjertet i denne boken, og jeg har så samvittighetsfullt som mulig forsøkt å la dem komme til uttrykk, og gjennom dem forstå den pakistanske virkeligheten bedre.

Dette har ikke alltid vært enkelt. Jeg husker en samtale med en eldre leder av Awami National Party i Peshawar i 2008. I hagen hans spankulerte et par særdeles grasiøse, langbeinte grå fugler med kam på hodet. Jeg spurte ham hva slags fugler det var: «Flamingoer,» sa han.

«Eh, jeg tror ikke det, sir …»

«Nei, du har selvfølgelig rett, det er ikke flamingoer. De flyr til Russland om sommeren, som de fornuftige fuglene de er, og så kommer de tilbake hit for å legge egg. Vi håpet at en av dem var en hunn og ville legge egg, men det viser seg at de er hanner begge to. Derfor krangler de hele tiden, eller står i hver sin ende av hagen og surmuler.»

«Som pashtunske politikere, kanskje?»

«Å, ja, absolutt. Dessverre!» svarte han med en dyp latter. «Men hva heter de nå på engelsk? Vi kaller dem koonj.» Han snudde seg mot medarbeiderne sine og spurte: «Hva er koonj på engelsk?» Og med absolutt og ubestridelig overbevisning svarte en av dem:

«Svaner!» [20]

Så hvis jeg i denne boken iblant har forvekslet flamingoer med svaner, eller for den saks skyld ufordervede pakistanske politiske svaner med stygge andunger, kan jeg til mitt forsvar bare anføre det pakistanske samfunnets evne til å generere – i løpet av forbløffende kort tid – en lang rekke gjensidig uforenlige versjoner av en gitt hendelse eller kjensgjerning, ofte knyttet til konspirasjonsteorier som beveger seg fra det barokke til rokokko.

Til tross for mange pakistaneres sammensatte forhold til virkeligheten, føler jeg meg dypt knyttet til Pakistan, som har gitt meg noen av de beste øyeblikkene i livet. Pakistanerne har dessuten tatt meg imot med umåtelig vennlighet og gjestfrihet. Pakistan er et av de mest fascinerende landene jeg kjenner, et sted som roper på de kombinerte talentene til en romanforfatter, en antropolog og en maler. Men etter å ha skrevet om Pakistan med ujevne mellomrom i 20 år, er min hengivenhet nøktern og klarsynt. Jeg har gode venner i den pakistanske overklassen, men jeg tar også mye av det de forteller meg med mange klyper salt – selv, eller særlig, når utsagnene deres tilsynelatende stemmer overens med vestlig liberal ideologi og tilfredsstiller vestlige journalister og tjenestemenn.

Problemet stikker imidlertid dypere enn som så. I løpet av den siste generasjonen er demokrati på vestlig maner blitt så forbundet med menneskerettigheter, velstand, utvikling og stabilitet at det å akseptere at et land i våre dager ikke kan frembringe en stabil og vellykket form for demokrati, er en ubehagelig innrømmelse som både folk fra Vesten og utdannede pakistanere viker tilbake for. Folk fra Vesten fordi det føles fornærmende og nedlatende, pakistanere fordi det føles ydmykende. Snarere enn å granske virkeligheten bak Pakistans sosiale, økonomiske og kulturelle maktstrukturer har begge parter en tendens til å gripe til enkle forklaringer og legge skylden på negative krefter, enten det er generalene, «føydalherrene», mullaene eller amerikanerne.

Sett i et langt historisk perspektiv virker det hele ganske annerledes. Moderne demokrati er en forholdsvis ny vestlig oppfinnelse. Tidligere var de europeiske samfunnene på mange måter lik dagens pakistanske – og det moderne Europa har sannelig flere grufulle gjerninger på samvittigheten enn islam og Sør-Asia hittil har gjort seg skyldig i. Men hvem vet hva fremtiden bringer. Dyder som mot, ære og gjestfrihet, som pakistanerne er mer enn godt forspent med, har tross alt en varig verdi.

I denne sammenhengen kan det være vel verdt å minnes ordene som science fiction-forfatteren John Wyndham la i munnen på en professor som ble bedt om å si sin mening om hvilke fremtidige beskjeftigelser han mente var fornuftige i en verden truet av radikale klimaendringer. Han hadde to anbefalinger: «Finn deg en bakketopp og bygg en festning.» Og: «Verv deg til et regiment med et berømt navn. Der vil det være bruk for deg.» [21] Pakistan har flust med berømte regimenter, og lokale høvdinger har bygget festninger på bakketopper i tusenvis av år. Kan hende vil de hanskes bedre med fremtiden enn de vellykkede elitene i dagens verden.

NOEN ORD OM SLEKTSBEGREPER

At slekt og slektsforbindelser spiller en svært sentral rolle i det pakistanske samfunnet, er noe alle akademiske eksperter er enige om – takk og lov, for det er også det eneste de er enige om på dette feltet. I mine øyne ble de avgjørende ordene sagt for 100 år siden av den store britiske administratoren og etnografen sir Denzil Ibbetson. Etter å ha tjenestegjort i Punjab i flere tiår, skrev han:

En gammel agnostiker skal ha oppsummert sin filosofi med følgende ord: ’Det eneste jeg vet, er at jeg intet vet, og jeg er ikke helt sikker på om jeg vet det heller.’ Ordene hans gir et presist uttrykk for mine egne følelser vedrørende kastesystemet i Panjab. Min erfaring er at det er nærmest umulig si noe om noen av kastene vi har å gjøre med, for det som er den absolutte sannhet vedrørende én del av provinsen, vil straks bli imøtegått av en like absolutt sannhet vedrørende det samme folket i et annet distrikt. [22]

Ordet «stamme» kan oversettes til mange forskjellige lokale ord, som igjen overlapper andre av våre ord og begreper. Qaum kan bety stamme, folk, etnisk gruppe eller til og med nasjon. Zat er i slekt med det indiske ordet jati, som er en «underkaste» i hinduismen. «Stamme» kan også bety mange svært forskjellige ting i forskjellige deler av Pakistan. For balutsjerne (ikke bare i Balutsjistan, men også i Sindh og det sørlige Punjab) er en stamme noe i retning av de gamle skotske klanene – en tett sammenvevd gruppe under en autokratisk høvding.

Selv om stammetilhørighet er en uhyre viktig markør av identitet og status også blant pathanerne, er stammene deres imidlertid oppdelt i evinnelig rivaliserende understammer, der nye ledere trer fram for hver generasjon. I Punjab var rajputene, jatene, gujjarene og andre trolig tett sammenknyttede nomadiske stammer i en fjern fortid. Men disse spredte seg for lenge siden, og blandet seg med hverandre over hele det territoriet som nå er det nordlige India og Pakistan (gujjarene har gitt navn til en delstat i India såvel som til en by i Pakistan, blant mange andre steder).

Mange jater, gujjarer og rajputer, som opprinnelig ble assimilert inn i det hinduiske kastesystemet som kshatriya (av krigerkasten) på grunn av sine erobringer, konverterte senere til islam eller sikhismen. I Pakistan har de ingen kollektiv og forent politisk identitet i det hele tatt, men deler likevel et visst emosjonelt felleskap, deriblant en sterk følelse av å stå over alle andre, og en sterk preferanse for å gifte seg innad i gruppen. Å appellere til fellesskapsfølelsen overfor en med-jat eller en med-rajput, vil kanskje resultere i begrenset hjelp hvis alt annet slår feil. Viktigere hva angår lojalitet og mobilisering, er den lokale underklanen, som for eksempel chauhan rajput, alpial rajput og så videre. Sayyidene og qureishiene er eksklusivt islamske grupper, for de nedstammer (angivelig) direkte fra Profeten og hans klan, og er følgelig av arabisk opprinnelse. Deres rolle og status i Sør-Asias muslimske fellesskap har likevel visse trekk til felles med brahminenes i Sør-Asias hinduiske fellesskap.

Andre slektsgrupper nedstammer direkte fra de lavere kastene i det hinduiske systemet. Dette gjelder blant andre kammiene – håndverkere og tjenesteytende grupper i byene og landsbyene. Og under dem, de gamle kasteløse som befinner seg så langt nede i systemet at ingen bryr seg om hvorvidt de er muslimer, hinduer eller – noe de fleste i virkeligheten er – pre-hinduiske animister. Som i India er disse de mest utsatte gruppene i det pakistanske samfunnet, og utnyttes ofte økonomisk og seksuelt av dominerende lokale slekter og politiet.

Når det gjelder konkrete politiske roller innen slektsgrupper og i den videre politikken, brer disse seg utover fra khandanen – som betegner både den nærmeste familien og den utvidede familien (ofte en forent familie der flere brødre og deres familier bor under samme tak) – til biradirien, et infernalsk begrep som må være skapt ene og alene for å forvirre menneskeheten. Ordet er i slekt med den indoeuropeiske roten til «bror», og er visstnok ment å betegne etterkommerne etter én enkelt, felles stamfar. Etter intervjuene mine å dømme, kan en biradiri imidlertid brukes om så godt som enhver type nedarvet slektsforbindelse, avhengig av sammenhengen. I denne boken har jeg derfor brukt «slektsgruppe» eller «slektsnettverk» istedenfor biradiri når jeg snakker om slike videre grupper.