Om Charlie Chaplin:

Charlie Chaplin (1889-1977) var filmlerretets aller første ikon og er i dag fremdeles - hundre år etter sin første film - et av de mest gjenkjennelige ansiktene Hollywood har gitt oss. Men hvem var mannen bak den lille barten? Regissøren bak kameraet og skuespilleren som ga oss Landstrykeren, Gullfeber, Moderne tider og Diktatoren?

I Peter Ackroyds biografi rettes søkelyset mot Chaplins liv såvel som hans filmkarriere - fra den beskjedne begynnelsen i music halls til mottakelsen av en æres-Oscar, fra de glamorøse årene da han personifiserte filmmediet til 1940-årenes skandaler, den politiske heksejakten i McCarthy-perioden i 1950-årene og den endelige eksiltilværelsen i Sveits. Ackroyds mesterlige biografi byr på nye avsløringer om mannen som i sin tid var klodens mest berømte person.

Utdrag fra anmeldelser av Charlie Chaplin:

«I denne beundringsverdig konsise og stemningsmettede biografien fremviser Ackroyd Chaplins mange menneskelige svakheter, men gir oss samtidig et levende bilde av hva som gjorde ham til et geni.» – The Telegraph

Peter Ackroyd

Charlie Chaplin

En biografi

Oversatt fra engelsk av

Einar Blomgren

FONT FORLAG

1

En barndom i London

Velkommen til verden slik den var i Sør-London i siste tiår av 1800-tallet. Den var snuskete. Den var tarvelig. Butikkene var små og stort sett skitne. Den hadde ingenting av kraften eller energien i de viktigere delene av byen på den andre siden av Themsen. Her sør beveget alt seg i et langsommere tempo. I alle beretninger fra slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet er den beskrevet som et helt særegent og fremmedartet sted. Området var i en viss forstand isolert fra livet i det omkringliggende London. Kom man hit uten å være forberedt på atmosfæren, kunne man derfor bli slått av en viss utmattelse og sløvhet. Dette var stedet for små og illeluktende geskjefter, som hattemakeri og garving. Det krydde av fabrikker som lagde kjeks, syltetøy og pickles. Limfabrikker lå side om side med trelastlagre og slakterier. De dominerende luktene var eddik, hundemøkk, røyk og øl, som alt sammen naturligvis ble enda sterkere på grunn av stanken av fattigdom. Bydelen Kennington, Charles Chaplins første bosted, hadde ved slutten av 1800-tallet alle slummens kjennetegn.

Områdene sør for elven hadde i flere hundre år også vært stedet for mer suspekte forlystelser, som bordeller og fornøyelsesparker. Denne tradisjonen ble videreført på 1800-tallet, med puber, sjuskete kneiper og varietéteatre. Et av de første varietéteatrene, Winchester, åpnet i Sør-London i 1840. Åtte år senere kom Surrey. To av de store teatrene, Canterbury og Gattis-in-the-Road, lå i nærheten, langs Westminster Bridge Road. Mindre teatre fantes overalt. Varietéstjernene pleide å samles søndag formiddag på The White Horse, The Queen’s Head, The Horns eller The Tankard, puber som den unge Chaplin kjente godt. Agentene som engasjerte folk til varieteene, holdt til i Lambeth.

Fordi Sør-London var adskilt fra resten av hovedstaden, fikk byen her et eget preg av kollektiv: Husene og leiegårdene var breddfulle av mennesker, så kvinnene og barna tilbrakte mye av tiden på gatene rundt omkring. De satt utenfor, eller de lente seg ut gjennom vinduene. Dette betydde at selve strøket, og ikke den enkelte husstanden, var den egentlige familien. Konene gjorde hverandre tjenester, og barna lekte med hverandre. Ett av disse barna var Charles Chaplin. «De er mine folk, disse cockneyene,» skrev han i en artikkel i et blad i 1933. «Jeg er en av dem.» Sør-London skulle for alltid være kilden til og midtpunktet for hans inspirasjon.

Charles Chaplins opphav er gåtefullt. Det er aldri funnet noen fødselsattest, og ingenting er registrert i noe dåpsregister. En gang reiste han til Somerset House for å lete etter fødselsattesten sin, men den fantes ikke der. Han søkte seg selv både her og der, men intet sted kunne han finne seg. Kanskje kom han ingenstedsfra. Fødestedet er like gåtefullt. Han trodde han var født i «East Lane», som munner ut i Walworth Road. Den smale gjennomfartsåren kalles East Street, men blant folk i strøket var den kjent som «Lane» fordi den kunne skilte med et støyende og livlig gatemarked på søndag formiddag, med fruktselgere, bruktklærhandlere og ymse kremmere og handelsfolk. («Lane» var en gjengs betegnelse for gatemarked.) Han kan ha sett dagens lys her for første gang, eller kanskje ikke. Det oppstår enda et problem: Iblant betrodde han seg til vennene sine og sa han ikke var sikker på hvem hans biologiske far var. Ikke desto mindre tok han navnet til en vellykket varietéartist, Charles Chaplin, som en tid var gift med moren hans. Han sa en gang til en assistent, Eddie Sutherland, at «jeg vet faktisk ikke hvem faren min var». Det er mulig han var et kjærlighetsbarn, som det het på den tiden.

Mindre problematisk er morens identitet. Hannah Chaplin fødte en gutt i midten av april 1889, klokken åtte om kvelden. Måneden etter sto det en kunngjøring i en varietéavis, The Magnet, om at «15. april fødte Mr. Charles Chaplins hustru (født Miss Lily Harley) en nydelig gutt. Alt er vel med mor og sønn. Avisene bes gjengi dette.» The Magnet hadde tatt feil med én dag: Chaplin ble født 16. april.

Hannah kom fra den noe viltre familien Hill. Mange av familiemedlemmene bodde i strøket rundt East Street. Slit og fattigdom hadde satt sitt preg på noen av dem, og enda verre ble det fordi det fantes et snev av sinnssykdom på kvinnesiden. Lily Harley var kunstnernavnet hennes. Hun trådte ut på de skrå bredder som sangerinne tidlig i 1884, og varietékarrieren ga henne en viss suksess, men deretter gikk det nedover med henne.

Det er ingen tvil om at hun traff Mr. Chaplin da han fikk losji hos familien Hill i Brandon Street i Walworth. Hun var 19 år og allerede gravid, men barnet var ikke Chaplins. Etter Hannahs eget utsagn var barnet, Sydney, resultatet av at hun hadde stukket av til Sør-Afrika med en rik bookmaker ved navn Sydney Hawkes. Uansett hva som måtte være sant, giftet Charles Chaplin seg med henne i juni 1885, og spedbarnet fikk etternavnet hans. Også Hannahs andre sønn fikk det etternavnet. Dette barnet fikk dessuten fornavnet hans, men et år etter fødselen forlot han Hannah. Det må være lov å anta at det var hennes utroskap som lå bak. Han kan ha gjettet, eller hatt mistanker om, at gutten ikke var hans. Chaplin innrømmet senere at moren hans hadde hatt mange forhold; det er også temmelig sannsynlig at hun trakk på gaten når nøden og fattigdommen meldte seg. I selvbiografien My Autobiography (Mitt liv) sier Chaplin at «å måle vår families moral ut fra vanlige normer ville være like feilaktig som å legge et termometer i kokende vann». I filmene han senere lagde, er han opptatt av den prostituertes rolle.

Det er en kompleks og forvirrende saga, men kanskje ikke uvanlig blant arbeiderklassen i Sør-London, der mann og kone ofte gikk fra hverandre, og der kvinner iblant tydde til prostitusjon for å redde familien. Også drikking spilte en rolle når familier gikk i oppløsning. I en viss forstand var det alkoholen som ødela Chaplin-familien.

Charles Chaplin seniors første registrerte opptreden fant sted i 1887. Et bilde av ham, med flosshatt, snippkjole og det hele, er å finne på omslaget til notene til en sang med tittelen «Pals Time Cannot Alter». Han hadde også suksess med sanger som «Eh, Boys?», «As the Church Bells Chime» og «Oui! Tray Bong!». Han hadde en pen barytonstemme og en lett og ledig fremtoning på scenen. Han spilte «spradebassen», lapsen på byen, i formiddagsantrekk bestående av sjakett, flosshatt og halstørkle som sto godt til den sorgløse væremåten. Det kan godt hende at champagne var yndlingsdrikken hans, både på og utenfor scenen. I likhet med så mange varietéartister lå han under for alkoholen.

Det ble ofte antatt at Chaplin var av jødisk blod. Han benektet dette og sa: «Så heldig har jeg ikke vært.» Men iblant kom han med antydninger om, eller han mediterte over, en mulig jødisk identitet. Ettersom han ikke visste hvem faren var, fantes det rom for spekulasjon. Det virker imidlertid sikkert at han hadde forfedre blant romfolket. Han hevdet at mormoren var «halvt sigøyner». I et brev som ble funnet etter hans død, ble han underrettet om at han ble født i en sigøynervogn ved Smethwick i nærheten av Birmingham. Siden den som ga opplysningen het Jack Hill, kan det være noe sant i dette.

Chaplins venner i voksen alder gikk ut fra at moren hans var sigøyner. Det sies at han selv kjente til den engelske varianten av romani, og at han snakket flytende det folkemålet som var i bruk blant sigøynere og gateartister i London. Chaplins eldste sønn, Charles junior, skrev i sine memoarer at «faren min har alltid vært ualminnelig stolt av det ville romblodet». En annen sønn, Sydney Chaplin, giftet seg mot slutten av sitt liv med en romkvinne som ble kalt «Gypsy».

Hannah og de to små sønnene hennes ble ikke boende lenge i East Street. Protokoller fra Sydneys skolegang tyder på at de flyttet fra sted til sted i samme bydel. Dette mønsteret skulle fortsette gjennom hele barndommen til Chaplin. Hannah hadde gått inn i enda et forhold da Chaplin var to–tre år gammel. Den hun rettet hengivenheten sin mot, var en suksessrik varietéstjerne, Leo Dryden, som komponerte patriotiske varietésanger med dronning og fedreland som tema. En av hans mest vellykkede ballader huskes fremdeles, «The Miner’s Dream of Home». Hans velstand kan godt ha vært utslagsgivende for at mor og barn på et tidspunkt flyttet fra det støyende og folkerike strøket rundt East Street til det forholdsvis rolige og sunne West Square. Det lå bare en knapp kilometer unna, men det var som å flytte til et annet land.

Den nyetablerte familien hadde nå en hushjelp, og Chaplin mintes søndagsutfluktene deres nedover Kennington Road. Han var iført blå fløyelsdress med matchende blå hansker. Han mintes elegansen i Westminster Bridge Road, med fruktforretningene, restaurantene og varietéteatrene. Han husket at han satt oppe på en hestetrukket buss og strakte ut de små hendene for å berøre grenene på syrinbuskene. Han glemte aldri disse vidunderlig frydefulle stundene. Han mintes også duften fra nyvannede roser som blomsterselgerskene på hjørnet ved Westminster Bridge solgte. I filmene han senere lagde, er blomster ofte et tegn på skjør eller nederlagsdømt kjærlighet.

Disse skildringene er noe helt annet enn de mer snuskete realitetene i barndommen hans i Sør-London. Ikke desto mindre kan de betraktes som ekte minner fra fortiden, og som sådanne viser de den gryende fantasien hans. Det er helt klart at det fantes en kort periode, kanskje to–tre år, da han og familien ikke levde i fattigdom. Dette kan være betydningsfullt ettersom det gir oss inntrykk av at «den lille fyren» på lerretet, landstrykeren ved navn Charlie, tidligere antagelig har levd i større velstand, men at det har gått nedover med ham.

I denne lykkelige perioden fikk Hannah Chaplin et barn med sin elsker, Leo Dryden. Wheeler Dryden ble født i slutten av august 1892 og fikk ingen nevneverdig plass i halvbrorens barndom. Forholdet mellom Hannah og Dryden tok uansett slutt våren 1893 da han forlot henne og tok sønnen med seg. Han anså henne ikke for å være en egnet mor. Det var på dette tidspunktet alle problemene hennes begynte. Moren hennes, Mary Ann Hill, var blitt innlagt på et asyl noen uker før. Legene skrev at Mrs. Hill «er fremdeles uklar. Hun sier at hun ser biller, rotter, mus og annet rundt omkring».

Hannah, med to sønner å ta seg av, ble derfor nødt til å klare seg selv, for familien hadde ingen støtte å tilby. Vi vet ikke helt sikkert hvordan hun tjente til livets opphold. Hun kan ha funnet en ny elsker eller hatt en rekke tilfeldige forhold. I selvbiografien fortalte Chaplin senere at hun en gang i 1894 hadde et engasjement som sangerinne i kantinen i militærforlegningen i Aldershot. Stedet var altså militært, med et tilsvarende røft og støyende publikum. Hannahs stemme sviktet under opptredenen, og hun ble buet av scenen, hvorpå teaterdirektøren satte den unge Chaplin inn i hennes sted. Han sang en av tidens populære sanger, «’E Dunno Where ’E Are». Publikum kastet mynter opp på scenen, så han bestemte seg for å plukke opp pengene før han gikk videre med opptredenen. Dette førte til mer latter, og smågutten fortsatte med sang og imitasjoner. På ett tidspunkt imiterte han den sprukne stemmen som hadde fått Hannah til å gå av. Til slutt, og til stor applaus, gikk Hannah ut igjen og møtte publikum og bar barnet ut. Chaplin sa at hun aldri fikk stemmen tilbake, men hun klarte faktisk å gjennomføre et siste engasjement i Hatcham Liberal Club, der hun figurerte på plakaten som «Miss Lily Chaplin, tragikomedienne og danserinne».

Historien er interessant og kan jo godt være sann, men de omfattende listene over varietéforestillinger i bransjeavisen The Era nevner ikke forestillingen i militærforlegningen i Aldershot. I en annen versjon av historien hevdet han at «faren» hans hadde slynget ham ut på scenen, og i denne versjonen var moren dessuten full, ikke satt ut av spill på grunn av strupekatarr. Det ville være altfor pedantisk av oss å hevde at han løy om barndommen. La oss si at han ble inspirert til å fortelle forskjellige historier om fortiden, alt etter hva humøret og øyeblikket la opp til. I den offisielle versjonen er han sin mors beskytter og frelser, som også er den rollen den lille landstrykeren skulle innta overfor unge kvinner i filmene Chaplin senere lagde.

Hannah Chaplin må fremdeles ha oppsøkt bookingagentene, og en tid fikk hun arbeid som danserinne i Katti Lanner-balletten på The Empire på Leicester Square. En annen danserinne på The Empire mintes at den unge Chaplin «pleide å komme innom og stå ute i kulissene, der han sang refrengene mine og lå en halv linje foran meg … Jo sintere jeg skulte på ham, desto bredere gliste han.» Hun tilføyde at «han hadde et fantastisk øre for musikk allerede da, og lærte seg fort alt jeg sang.» En lærerinne fra Victory Place Board School i Walworth, der han gikk en kort tid, mintes «de store øynene hans, den mørke, krøllete hårmanken og de vakre hendene … meget søt og sky».

Imidlertid var Hannah Chaplins karriere i realiteten over. Hun fikk kortvarig arbeid med å reparere gamle klær, og deretter som sydame, men det var slitsomt og underbetalt. I denne perioden vendte hun seg til kirken for å få trøst i nøden. I 1895 ble hun medlem av menigheten Christ Church i Westminster Bridge Road, der hun i protokollen er beskrevet som «en skuespillerinne som lever adskilt fra sin ektemann». Hun spedde også på den magre inntekten ved å sy kjoler til noen i menigheten, men helsen begynte å skrante på grunn av belastningene.

Hun ble lagt inn på sykestuen i Lambeth 29. juni 1895 og ble værende der en måned. Hun led av alvorlig stress som tydeligvis ga seg utslag i migrene. Sydney Chaplin ble sendt til det lokale fattighuset, og etter noen dager der ble han flyttet til en skole for trengende barn, i West Norwood. Chaplin fikk bo hos John George Hodges, som var en slektning av Sydneys bestemor og bodde i nærheten.

Chaplin-guttene ble gjenforent med moren tidlig på våren 1896, men nøyaktig hvor de bodde, er uvisst. De flyttet fra det ene billige rommet til det andre, og i løpet av tre måneder losjerte de i seks forskjellige kvistværelser eller kjellere. Chaplins minner fra denne perioden i London er generelt ikke glade. Sydney hadde vokst ut av sin eneste frakk, så Hannah sydde en til ham av en gammel fløyelsjakke hun hadde. Sydney ble også tvunget til å gå i et par av morens høyhælte sko som var skåret til slik at de passet. Guttene nasket ting fra boder i gaten. Familien var avhengig av veldedighet fra sognet, med «nødpakker» og besøk på misjonshusenes suppekjøkkener. Chaplin smakte aldri smør eller fløte som barn. Som suksessrik voksen kunne han ikke få nok av det. Billedhuggeren John Doubleday, som i 1981 skapte statuen av ham som står på Leicester Square, har sagt at ifølge de nøyaktige målene hadde Chaplin som voksen fremdeles «en uutviklet brystkasse som et underernært barn».

Det fantes lykkeligere stunder. Den unge Chaplin tjente noen slanter ved å danse utenfor dørene til puber, akkompagnert av et tilfeldig trekkspill. En dag fant Sydney en pung med gullmynter på en buss mens han solgte aviser. Det kan imidlertid hende at han hadde stjålet den. Med disse pengene reiste familien Chaplin til Southend for å få se sjøen for første gang. Når de hadde råd, svømte de i Kennington Baths. De gikk på laterna magica-forestillinger i Baxter Hall, der inngangsbilletten kostet en penny. Hannah, hvis hun iblant hadde helse og energi, klarte også å underholde dem ved å imitere ansiktsuttrykk og bevegelser til folk på gaten nedenfor. Den yngste sønnen hennes kan ha arvet pantomimetalentet.

I et essay for bladet Photoplay i 1915 skrev Chaplin at «for meg fremstår min mor som den mest strålende kvinne jeg noensinne har kjent. Jeg husker hvor sjarmerende hun var, hvor gode manerer hun hadde. Hun snakket fire språk flytende og hadde god utdannelse … Jeg har aldri møtt en mer gjennomført forfinet kvinne enn min mor.» Det er nok mulig at han kan ha overvurdert hennes ferdigheter og dyder. En nabo mintes at «han syntes at ingen som noensinne hadde levd, var som moren hans. Gutten syntes hun var den flinkeste skuespillerinnen i verden, en stor dame og hans forbilde.» Klengenavnet hun brukte på sin andre sønn, var «The King». Slik kjærlighet er kanskje dømt til å møte skuffelse.

Snart skulle han bli adskilt fra henne. Hannahs symaskin var tatt på avbetaling, men våren 1896 måtte den leveres tilbake fordi avdragene ikke var betalt, og hun hadde da ingen mulighet til å fortsette med sitt gamle arbeid. Igjen bukket hun under for sykdom og ble lagt inn på sykestuen. Chaplin-guttene hadde nå ingen annen utvei enn å gå til det lokale fattighuset, stedet som fattige familier fryktet mest av alt. «Du havner på fattighuset!» var et velkjent uttrykk. I mai ble de altså sendt til fattighuset i Southwark, ifølge protokollen der «fordi faren er fraværende og moren meget vanskeligstilt og syk». Man kan tenke seg hvor forvirret de må ha vært. Ikke desto mindre erklærte Chaplin i samme artikkel for Photoplay at «engelskmenn føler stor skrekk for fattighuset, men jeg husker det ikke som et så veldig forferdelig sted». Hans sterkeste minne var av «å stikke meg bort et sted jeg fikk være alene på fattighuset, og late som om jeg var en meget rik og elegant person … Jeg hadde anlegg for drømmerier og fantasier. Jeg lot alltid som om jeg var en annen …»

De ble værende på institusjonen i rundt tre uker mens Lambeths vergeråd forsøkte å oppspore den antatte faren, Charles Chaplin senior. Han ble omsider funnet og måtte møte for rådet. Han gikk med på å ta ansvaret for Charles, men ikke Sydney, fordi den eldste av de to åpenbart var et uekte barn. Men rådet mente at det beste var at guttene ble holdt sammen, og Chaplin godtok å betale 15 shilling per uke slik at de kunne bo på Hanwell Schools, en institusjon omtrent 20 kilometer utenfor London. Han holdt aldri løftet om regelmessig betaling.

Midt i juni ble de to guttene ført med en hestetrukket bakervogn til Hanwell Schools for foreldreløse og vanskeligstilte barn. Her ble de skilt fra hverandre, da Sydney i en alder av elleve ble plassert i gutteskolens øvre avdeling, mens Charles, som var syv, ble plassert i barneavdelingen. Hanwell var en gjennomført victoriansk institusjon, basert på et opplegg med formell undervisning, nøye planlagte dager og streng disiplin. I så måte var den ikke særlig annerledes enn de store kostskolene på den tiden. De unge beboerne marsjerte fra klasserom til klasserom og fra sovesal til spisesal. Chaplins nummer var 151. Materielt sett fikk barna her det imidlertid mye bedre enn andre på denne tiden som var henvist til å bo på gater eller i slumboliger. De fikk varme klær, gode sko og et næringsrikt om enn enkelt kosthold.

Men for den unge Chaplin var det et sted som medførte lidelse og ydmykelse. Senere i livet omtalte han det som «min fengsling». Han ble adskilt fra moren, og også fra broren etter at Sydney ble sendt til et av marinens skoleskip. Han hadde ingen andre i verden. Han var liten, uten hjelpere og uten håp. Han pådro seg ringorm og henfalt til det han kalte «krampegråt» da han ble barbert på hodet. Han ble knepet i en eller annen form for ugagn, men detaljene er ikke kjent. Det er mulig han kikket på en jente gjennom et nøkkelhull, det er mulig han satte fyr på noe på guttetoalettet. Historiene spriker. Uansett hva forseelsen gikk ut på, var straffen fastlagt på forhånd: Han fikk et rapp eller to med en bjørkekjepp. En liten stund senere ble det foreskrevet et avføringsmiddel for ham, noe som førte til at han gjorde i sengen. To dager senere fikk han straff igjen: Han ble nektet appelsinen og de andre godsakene som ble delt ut på første juledag. Men til tross for elendigheten var dette den eneste perioden i livet da han fikk sammenhengende skolegang. Han lærte å skrive sitt eget navn og å lese litt.

Hannah besøkte ham ikke på nesten et år, og det later til at han har følt seg dypt sveket. Da hun omsider kom til ham, sommeren 1897, ble den unge Chaplin skrekkslagen og ydmyket. Han fortalte en god venn, Harry Crocker, at «hun gjorde meg smertelig flau». Det er mulig hun allerede viste tegn på den sinnssykdommen som plaget familien og hadde ødelagt moren hennes. Han fortalte Crocker at moren av en eller annen grunn bar på en oljekanne. «Hvorfor kommer du med den, mor?» spurte han. «Hvorfor kommer du i det hele tatt? Alle får se deg. Alle får se deg!» I selvbiografien sin forteller han en annen historie, om en frisk og velduftende kvinne som kom for å besøke sitt ensomme barn. Leseren får selv avgjøre.

Senere i livet tenkte han seg en scene der en gammel dame trasker opp en trapp bærende på en bøtte vann. Et stykke oppe i etasjene åpnes plutselig en dør, og en mann slår henne i ansiktet. «’Åh,’ sa han skrekkslagen, ’jeg trodde du var moren min.’ ’Du har en mor?’ ’Ja,’ svarte han og gråt, ’jeg har en mor.’» Chaplin stolte aldri egentlig på kvinner. Han fryktet alltid å miste og å bli forlatt, han fryktet å bli avvist og krenket og kunne kaste seg ut i voldsom sjalusi ved den minste provokasjon. Overfor elskerinnene sine var han mistenksom og vanskelig og sint.

Men han overlevde Hanwell ved å gjøre seg usårbar. «Allerede da jeg var på barnehjemmet,» fortalte han sin eldste sønn, «… allerede da betraktet jeg meg som den største skuespilleren i verden. Jeg måtte kjenne den sprudlende følelsen som kommer når man har en usvikelig tro på seg selv. Uten den lider man nederlag.» Denne usårbarheten ble senere en del av hans filmatiske vesen. Den lille landstrykeren, Charlie, er ofte uberørt og uovervinnelig. Han kommer seg alltid på bena og vandrer kjekt av sted, bort fra tilskueren. I så måte viser han en urokkelig energi og besluttsomhet. Han blir sjelden gjenstand for medynk.

I det lille barnets liv kan vi altså se spiren til den lille landstrykeren. I de tidligste filmene er han ofte sint eller slem, han ønsker for enhver pris å hevne seg på livet og særlig på autoritetsfigurene som truer ham. Han har et sterkt behov for mat og trygghet. Han søker fortvilet etter kjærlighet, men finner den aldri. Han har lært seg å takle den omskiftelige tilværelsen ved å anlegge en likegyldig holdning. Han er rotløs, uten noe tydelig hjem. De fleste av Chaplins senere filmer dreier seg også om kunsten å overleve i en fiendtlig verden, en verden uten medfølelse.

18. januar 1898 ble han i en alder av åtte år skrevet ut fra Hanwell og dro tilbake til moren. Sydney kom hjem fra skoleskipet, Exmouth, to dager senere. Familien var sammen igjen. Hvordan livet deres nå artet seg, vites ikke, men det kan neppe ha vært særlig trygt. Det er mulig han mintes denne perioden da han fortalte en venninne, May Reeves, at «hver fjerde uke ble vi kastet ut fordi vi ikke kunne betale husleien. Hver gang måtte vi pakke sammen og bære madrassene og stolene på ryggen til et nytt hus.» Han og Reeves gikk omkring i Kennington under et av hans nostalgiske besøk på gamle trakter. Han viste henne en forfallen kolonialforretning. «Så glad jeg var når jeg kunne løpe dit og kjøpe noe for to pence.» Så pekte han på et skur. «Ofte overnattet jeg der når vi ble jaget fra stedet der vi bodde. Men jeg foretrakk å sove på parkbenker.»

Det var kanskje ikke til å unngå at Chaplin-familien kom på fattighuset i Lambeth 22. juli. De hadde ikke maktet å overleve i verden utenfor. De to guttene ble etter en uke flyttet til den fattigskolen i West Norwood som Sydney en gang var sendt til. Så fulgte en merkelig episode. 12. august klarte Hannah Chaplin å overbevise myndighetene om at hun var både skikket og i stand til å ta seg av barna. Dermed ble de sluppet ut av skolen, og hun fikk omsorgen for dem. Mor og barn tilbrakte sin dag i frihet i Kennington Park, der de spiste kirsebær på en benk og lekte med en ball i form av en sammenkrøllet avis. Det var en kort pause fra den verden som omsluttet dem. Da dagen var omme, sa Hannah muntert at de ville komme tilbake akkurat i tide til å rekke kveldsmaten. Hun mente kveldsmat på fattighuset i Lambeth, der de så troppet opp. Dette irriterte funksjonærene svært, for de måtte fylle ut alle skjemaene igjen. Tre dager senere var guttene tilbake på West Norwood. Verden lukket seg rundt dem igjen. Senere i livet sa Chaplin at parker alltid ga ham en følelse av tristhet. I 1931 skrev han i en artikkel: «Så deprimerende Kennington Park er.»

I begynnelsen av september ble Hannah Chaplin ført fra fattighuset til sykestuen i Lambeth, i en svært forkommen tilstand. Myndighetene der noterte at hun led av syfilis, som i tredje stadium kan angripe hjernen. Diagnosen ble senere aldri stilt av leger, men det sier kanskje en del at det i hennes tilfelle var mulig å stille den. Ni dager senere ble hun igjen flyttet, til asylet Cane Hill i Surrey, der en lege registrerte adferden hennes. «Har vært meget underlig i sin væremåte – iblant grov og høylytt, iblant er språkbruken innsmigrende. Er gjentatte ganger plassert i polstret rom på grunn av brå vold – kastet et krus på en annen pasient. Roper, synger og snakker usammenhengende. Klager over hodet, er deprimert og gråter i morges – sløv og ute av stand til å gi pålitelige opplysninger.» Hun spurte legene om hun var døende. Hun fortalte dem at hun var på et oppdrag fra Herren. Så erklærte hun at hun ønsket å forlate verden.

To sykepleiersker reiste til West Norwood for å fortelle guttene hvordan det sto til med moren. Sydney gjorde seg ferdig med en fotballkamp, og så brast han i gråt. Charles gråt ikke, men begynte å anklage moren for å ha sveket ham. Faktum er at hun hadde bukket under for arvelig galskap, som hun var for syk og utslitt til å stå imot.

Det ble nå bestemt at Charles Chaplin senior måtte ta ansvar for de to guttene. Dermed ble de kjørt i en vogn fra Lambeth fattighus, der de igjen var plassert, til et utiltalende hus i Kennington Road nr. 287, der Chaplin bodde i andre etasje sammen med sin elskerinne, Louise, som ikke akkurat hilste to uønskede barn velkommen. Hun var ofte full og kunne da bittert beklage seg over hvordan hun var blitt belemret med guttene. Særlig mislikte hun Sydney, som unngikk hennes selskap ved å holde seg borte fra morgen til midnatt.

Chaplin senior selv var nå helt på tampen av sin karriere. Populariteten hans hadde dalt, og etter hvert som engasjementene ble færre, søkte han trøst i alkoholen. På de kveldene han faktisk opptrådte, kunne han være sjarmerende og overstrømmende. Han inntok seks rå egg i et glass portvin før han gikk til teateret. Men ofte tilbrakte han hele dagen og hele kvelden på noen av strøkets mange puber, der han prøvde å drukne frustrasjonen og engstelsen. Den yngste sønnen hans betraktet ham nøye. En dag skulle «full mann» bli en av hans spesialiteter.

Chaplin seniors drukkenskap gjorde Louise bare enda mer bitter, og hun lot det gå ut over guttene. En lørdag formiddag kom Charles hjem etter skolen og fant leiligheten forlatt og spiskammeret tomt. Han ventet, men ingen kom. I fortvilelse gikk han ut på gaten og tilbrakte ettermiddagen med å oppsøke de forskjellige markedene i strøket. Han hadde ingen penger og ikke mat. Han vandret omkring til det ble natt, og gikk så hjem til Kennington Park Road. Men leiligheten lå i mørke. Han gikk de få meterne til Kennington Cross, der han satt på fortauskanten og ventet. To musikere, en med munnspill og den andre med klarinett, spilte en gammel melodi utenfor puben The White Hart. Sangen het «The Honeysuckle and the Bee», og Chaplin ble så fascinert at han gikk over gaten for å komme nærmere musikken. Han skulle huske sangen hele sitt liv.

Da han gikk tilbake til huset, så han Louise sjangle beruset opp stien til ytterdøren. Han ventet til hun hadde lukket døren, og så smatt han inn sammen med husvertinnen, som plutselig var kommet tilbake. Han gikk opp den mørklagte trappen til andre etasje. Louise kom ut, og hun ga ham ordre om å komme seg vekk, for han hørte ikke til der. En annen gang meldte en politimann å ha sett Sydney og lillebroren klokken tre om natten. De sov ved bålet som en nattevakt hadde tent. Slik var livet som den unge Chaplin var nødt til å leve.

12. november banket Hannah Chaplin på døren. Hun var utskrevet fra Cane Hill og var kommet for å hente dem. Hun førte dem rundt hjørnet til et lite losji i Methley Street, der hun skaffet seg en mager inntekt ved å sy bluser. Lukten fra Hayward’s picklesfabrikk bak dem konkurrerte med stanken fra et slakteri ved siden av. Men folk i Sør-London var meget godt vant til lukter.

Husvertinnen i Methley Street mintes at «Charles var et ganske skrøpelig barn, med en mørk hårmanke, blekt ansikt og knallblå øyne. Han var det jeg kaller ’en liten rakkerunge’ – ute i gatene fra morgen til kveld. Jeg husker at han var så flink til å finne en mann med lirekasse og danse til musikken. Han skaffet lirekassemannen mange ekstra penger, og fikk slengt til seg noen småmynter selv også. Jeg antar at det var slik han begynte å underholde. Charlie skulle egentlig gå på skole i Kennington, men han var fæl til å skulke.»

Skolegangen hans var faktisk i ferd med ta slutt. Det siste registrerte oppmøtet hans var fredag 25. november 1898, og etter denne datoen var han å finne på varietéteatrenes scener. Han var blitt profesjonell danser.