Kort om «Sannheten og andre løgner»:

Henry Hayden er en berømt og bestselgende forfatter, en kjærlig ektemann og en sjenerøs venn – kort sagt en svært hyggelig og omgjengelig mann. I hvert fall tilsynelatende. Det viser seg nemlig at hele hans forfatterliv bygger på en stor løgn. Og når elskerinnen, som også er hans redaktør, blir gravid, truer hele hans omhyggelig regisserte tilværelse med å rakne. Fortiden som han så nidkjært har holdt skjult for sine omgivelser, er i ferd med å innhente ham, med livstruende konsekvenser. Men Henry er en mann som har gjort det til en kunst å unnslippe følgene av alt han foretar seg, selv når han står på randen av avgrunnen.

Utdrag fra anmeldelser av «Sannheten og andre løgner»:

«Han [Arango] er en litterær begavelse. Hans debutroman er full av små, poetiske perler som viser at i Sascha Arango bor en dikter – ikke bare en kyndig plottmaker og en språklig tekniker (...) Noen bøker har fingeravtrykk, sjel og karakter. Dette er en slik bok.»

– VG

«… en krimbok utenfor allfarvei – dystert morsom, spennende og litt skremmende (…) utfordrende på det psykologiske planet, bilderik og velskrevet (…) Den er skarpt tenkt og godt skrevet, rett og slett.»

– NRK

Sascha Arango

Sannheten og andre løgner

Roman

Oversatt fra tysk av Erik Krogstad

FONT FORLAG

Til Kadee

«Kanskje er alt gruoppvekkende i bunn og grunn

hjelpeløsheten som trygler oss om hjelp.»

– R.M. RILKE

I

Fatalt. Et kjapt blikk på bildet var nok til å gi de siste månedenes bange anelser kjøtt på beina. Fosteret lå sammenkrøket som et amfibium, et øye så rett på ham. Var det et bein eller en fangarm der over dragehalen?

Øyeblikk av fullkommen visshet er det få av i livet. Men der og da så Henry inn i fremtiden. Dette amfibiet ville vokse og bli til en person. Den ville få rettigheter og stille krav, den ville formulere spørsmål, og før eller siden ville den erfare alt som trengs for å bli et menneske.

Ultralydbildet var på størrelse med et postkort. Til høyre for fosteret kunne man skjelne en gråskala, der bokstaver sto til venstre, og datoen, navnet på moren og navnet på legen sto øverst. Henry tvilte ikke et øyeblikk på at det var ekte.

Betty satt i førersetet ved siden av ham og røykte og så tårer i øynene hans. Hun la hånden på kinnet hans. Hun trodde det var gledestårer. Men han tenkte på kona si, Martha. Hvorfor kunne ikke hun få et barn med ham? Hvorfor måtte han sitte her i bilen med denne andre kvinnen?

Han foraktet seg selv, han skammet seg, han var oppriktig lei seg. Livet byr på alt, hadde Henry alltid hatt som motto – men ikke alt på én gang.

Det var ettermiddag. Fra dypt nede under klippene steg den monotone buldringen fra brenningene, og vinden bøyde det høye gresset og støtte mot sidevinduet på den grønne Subaruen. Henry trengte bare å starte motoren, tråkke på gasspedalen, og bilen ville rase utfor stupet og ned i brenningene. På fem sekunder ville det hele være over, sammenstøtet ville drepe dem alle tre. Men da måtte han først gå ut av passasjersetet og bytte plass med Betty. Altfor komplisert.

«Hva sier du?»

Hva skulle han si? Skaden var allerede skjedd, denne klumpen i livmoren hennes beveget seg sikkert allerede, og var det noe Henry hadde lært, så var det å holde inne med ting som ikke burde sies høyt.

I løpet av disse årene hadde Betty sett ham gråte bare én gang, nemlig da han ble gjort til æresdoktor på Smith College i Massachusetts. Inntil da hadde hun trodd at Henry aldri gråt. Henry hadde sittet stille på første rad og tenkt på sin kone.

Betty lente seg over girspaken og tok rundt ham. De satt tause en stund og lyttet til hverandres pust, så åpnet Henry bildøren og kastet opp i gresset. Han så plutselig for seg lasagnaen han hadde laget til Martha til lunsj. Den lignet en fostermasse av kjøttfargete deigklumper. Synet fikk ham til å svelge feil, og han begynte å hoste voldsomt.

Hun kippet av seg skoene, sprang ut av bilen, dro Henry opp av setet, slo armene rundt brystkassen hans og klemte til av all kraft, helt til lasagnaen kom tytende ut av neseborene. Utrolig hvordan Betty gjorde alt riktig uten å tenke. Så sto de der i gresset ved siden av Subaruen, og vinden laget snøvær av havskumdotter.

«Si det. Hva skal vi gjøre?»

Det riktige svaret ville ha vært: Kjæreste, dette kommer ikke til å gå bra. Men et slikt svar får konsekvenser. Det forandrer eller gjør slutt på ting. Og da er det for sent å angre. Og hvem vil forandre noe som er bra og bekvemt?

«Jeg kjører hjem og forteller min kone alt sammen.»

«Seriøst?»

Henry så forbauselsen i Bettys ansikt, han var overrasket selv. Hvorfor hadde han sagt det? Henry var ingen overdrivelsenes mann, fortelle alt sammen hadde ikke vært nødvendig.

«Hva mener du med alt sammen?»

«Alt sammen. Jeg forteller henne rett og slett alt sammen. Ingen flere løgner.»

«Og hvis hun tilgir deg?»

«Hvordan skulle hun kunne det?»

«Og barnet?»

«Blir en jente, håper jeg.»

Betty slo armene rundt Henry og kysset ham på munnen. «Henry, du er så stor.»

Ja, stor var han. Nå skulle han hjem og erstatte løgn med sannhet. Endelig legge alle kortene på bordet, skånselløst og i alle detaljer, eller kanskje ikke alle, men i hvert fall de vesentlige. Han måtte skjære til bunns i materien, tårer ville flomme, grusomt vondt ville det bli, også for ham selv. Det ville bety slutten på all tillit og harmoni mellom Martha og ham – men ville også være en befriende handling. Han ville ikke lenger være en ussel drittsekk, og kunne slippe å skamme seg så grusomt. Det var ingen vei utenom. Sannhet fremfor skjønnhet, alt annet fikk gå som det kunne.

Han holdt rundt Bettys slanke midje. I gresset lå en stein, passe stor og tung til å slå i hjel med. Han trengte bare å bøye seg og ta den opp.

«Kom, sett deg inn.»

Han satte seg bak rattet, startet motoren. I stedet for å rase rett frem og utfor stupet, satte han Subaruen i revers og rygget langsomt tilbake. En stor tabbe, skulle det senere vise seg.

*

Den smale veien av hullete betongplater slynget seg nesten usynlig gjennom tett furukratt fra klippen og tilbake til skogsbilveien, hvor bilen hans sto skjult bak lavthengende løvverk. Betty åpnet vinduet på gløtt, tente en ny mentolsigarett, inhalerte dypt.

«Hun kommer vel ikke til å gjøre seg noe?»

«Det håper jeg da ikke.»

«Hvordan vil hun reagere? Kommer du til å si at det er meg?»

At hva er deg? ville Henry spørre.

«Jeg sier det hvis hun spør meg,» svarte han i stedet.

Selvfølgelig kom Martha til å spørre. Alle som får vite at de er blitt systematisk bedratt, vil vite hvorfor, hvor lenge og med hvem. Det er normalt. Svik er en gåte vi har behov for å løse.

Betty la hånden med den rykende sigaretten på Henrys lår. «Kjæreste, vi passet jo på. Jeg mener, ingen av oss ønsket vel et barn?»

Henry kunne ikke ha vært mer enig. Nei, gudene skulle vite at han ikke hadde ønsket seg et barn, og spesielt ikke med Betty. Hun var elskerinnen hans, hun ville aldri bli en god mor, var ikke typen i det hele tatt, til det var hun altfor selvopptatt. Et felles barn ville gi henne makt over ham, hun ville kunne eksponere ham og sette ham under press til ytterste konsekvens. Lenge hadde han lekt med tanken på å la seg sterilisere, men noe ubestemmelig hadde holdt ham igjen. Kanskje var det ønsket om likevel å kunne få et barn med Martha.

«Det må selv ha ønsket å komme til verden,» sa han.

Betty smilte, leppene hennes skalv. Henry hadde truffet den rette tonen.

«Jeg tror det blir en jente.»

De gikk ut, byttet plass på nytt. Betty satte seg bak rattet, kippet på seg en sko, tråkket mekanisk inn clutchen og beveget girspaken frem og tilbake.

Han er ikke glad, tenkte hun. Men var ikke det også mye forlangt av en mann som nettopp hadde bestemt seg for å forandre livet og gjøre slutt på ekteskapet sitt? Betty visste ganske lite om Henry tross det årelange forholdet, men én ting visste hun: Henry var ingen familiemann.

Hun bare venter, tenkte han. Hun bare venter på at jeg skal ofre alt for hennes skyld. Men han hadde ingen planer om å bytte ut en sorgløs, tilbaketrukket tilværelse med et familieliv han ikke var laget for. Etter den store oppvasken med Martha måtte han få på plass en ny identitet. Det ville bli et svare strev å planlegge en ny Henry, en Henry bare for Betty. Bare tanken gjorde ham matt.

«Er det noe jeg kan gjøre?»

Henry nikket. «Slutte å røyke.»

Betty tok et trekk av sigaretten og knipset den vekk. «Det blir grusomt.»

«Ja. Det blir grusomt. Jeg ringer deg når det er overstått.»

Hun satte bilen i gir. «Hvor langt er du kommet med romanen?»

«Nesten i mål.»

Han bøyde seg over henne i den åpne døren. «Har du fortalt noen om oss?»

«Ikke en sjel,» svarte hun.

«Barnet er mitt, ikke sant? Jeg mener, det er der, det er på vei?»

«Ja. Det er ditt. Og det er på vei.»

Hun løftet de halvåpne leppene mot ham til et kyss. Motstrebende bøyde han seg ned. Tungen hennes trengte inn i munnen hans som en tykk, gjengeløs bolt. Henry lukket førerdøren til Subaruen. Hun kjørte skogsbilveien i retning hovedveien. Han så etter henne til hun var forsvunnet. Så trampet han ut den halvrøykte sigaretten hennes som fortsatt lå og ulmet i gresset. Han trodde på henne. Betty ville ikke lyve for ham, til det var hun altfor fantasiløs. Hun var ung og sporty, mye mer elegant enn Martha, absolutt pen og ikke så smart, men utrolig praktisk. Og nå var hun gravid med ham, farskapstesten kunne han spare seg.

Bettys kjølige pragmatisme hadde imponert Henry fra første møte. Hadde hun lyst på noe, så tok hun det. Hun hadde snert og slanke bein, sommerfregner på appelsinpuppene, grønne øyne og blondt, krøllete hår. Den første gangen de møttes, hadde hun en kjole med trykk av utrydningstruede dyrearter.

Forholdet hadde oppstått der og da. Henry måtte ikke anstrenge seg, ikke forstille seg, ikke varte henne opp, han behøvde – som så ofte – ikke å gjøre noe som helst, for hun mente han var et geni. Derfor spilte det heller ingen rolle for henne at han var gift og ikke ville ha barn. Tvert imot. Det hele var et spørsmål om tid. Hun hadde ventet lenge på en som ham, det sa hun helt åpent. Etter hennes mening manglet de fleste menn storhet. Hva hun mente med det, sa hun ikke.

Betty var nå blitt redaksjonssjef i Moreany forlag. Hun hadde begynt som ekstrahjelp i salgsavdelingen, enda hun følte seg overkvalifisert siden hun hadde et avsluttet litteraturstudium bak seg. De fleste seminarene hadde vært kjedelige, og hun angret på at hun ikke hadde fulgt foreldrenes råd og tatt jus i stedet. Til tross for kvalifikasjonene hennes var utsiktene til opprykk i forlaget små. I lunsjpausene snek hun seg ofte inn på redaktørkontorene for å kikke. En dag fisket hun, i mangel av noe bedre, Henrys maskinskrevne tekst ut av en bunke innsendte manuskripter og tok den med seg til kantina. Henry hadde sendt manuskriptet uten følgebrev og som pakkepost for å spare porto. På det tidspunktet hadde han ennå vært temmelig blakk.

Betty leste cirka tredve sider, maten ble stående urørt. Så løp hun hele veien opp til tredje etasje og inn på kontoret til forlagets grunnlegger, Claus Moreany, og satte en effektiv stopper for formiddagsluren hans. Fire timer senere ringte Moreany i egen høye person til Henry.

«God dag, mitt navn er Claus Moreany.»

«Å? Du verden.»

«De har skrevet noe fantastisk. Noe helt fantastisk. Har De solgt rettighetene ennå?»

Det hadde han ikke. Den første romanen, Frank Ellis, solgte ti millioner eksemplarer på verdensbasis. En thriller, som det så fint heter, med mye vold og lite fred og fordragelighet. Det var historien om en autist som blir politimann for å finne søsterens morder. De første hundre tusen eksemplarene ble revet vekk på en måned og sikkert også lest. Fortjenesten berget forlagshuset Moreany fra skifteretten. I dag, åtte år senere, var Henry en bestselgende stjerneforfatter, oversatt til tyve språk verden over, grossist i litterære priser og utmerkelser og gud vet hva. Fem bestselgerromaner hadde nå kommet ut hos Moreany, samtlige var blitt filmatisert og dramatisert for teater, Frank Ellis var pensum på diverse skoler. Nesten en klassiker allerede. Og fortsatt var Henry gift med Martha.

Utenom Henry visste bare Martha at han ikke hadde skrevet et eneste ord av disse romanene.

II

Henry hadde ofte lurt på hvordan livet ville ha artet seg hvis han ikke hadde truffet Martha. Svaret han ga seg selv, var alltid det samme: som før. Han ville ikke ha blitt betydningsfull, kunne altså ikke ha levd et liv i velstand og uavhengighet, ville garantert ikke ha kjørt rundt i en italiensk sportsbil – og ingen ville ha kjent navnet hans. Dette var Henry fullt på det rene med. Han ville ha forblitt usynlig – en kunst i seg selv. Selvfølgelig er kampen for overlevelse spennende, det er tross alt knapphet som gjør at ting får verdi, penger blir uinteressante så snart det blir en overflod av dem. Alt det stemmer. Men er ikke tomhet og likegyldighet en grei pris å betale for et liv i velstand og luksus, og i alle fall bedre enn sult og savn og dårlig tannhelse? Man må ikke være berømt for å være lykkelig, særlig fordi popularitet altfor ofte forveksles med betydningsfullhet, men etter at Henry trådte ut av alminnelighetens skygge og inn i eksklusivitetens rampelys, var tilværelsen hans blitt så uendelig mye mer behagelig. Derfor hadde han nå i årevis bare konsentrert seg om å opprettholde status quo. Det var ikke noe mer å oppnå for ham. Såpass realistisk var han. Selv om det var kjedelig.

Frank Ellis-manuskriptet var hans oppdagelse. Det hadde ligget innpakket i bakepapir under en fremmed seng. Henry kom over det mens han krøp rundt på alle fire med dundrende hodepine og lette etter den venstre sokken sin, for – som så ofte før – å snike seg ut av et fremmed rom. Kvinnen som lå ved siden av ham i sengen hadde han aldri sett før, og han følte ingen trang til å bli kjent med henne heller. Han så bare foten hennes og den feminine silhuetten fra svaien i hoften til det fine, kastanjebrune håret, og han var ikke interessert. Ovnen var kald, rommet mørkt, det luktet støv og dårlig ånde. På tide å stikke.

Henry var grusomt tørst, for han hadde drukket uvanlig mye kvelden før. Det hadde vært hans 36. fødselsdag. Ingen hadde gratulert ham. Hvem skulle det ha vært, ingen visste jo om det. Og hvordan skulle noen vite det? Som omstreifende sjel knytter man ingen nære vennskapsbånd, og foreldrene hadde vært døde lenge.

Han var uten egen bopel, uten fast inntekt og uten anelse om hva morgendagen ville bringe. Og hva så? Fremtiden er uviss, den som påberoper seg å kjenne fremtiden, er en løgner. Fortiden er ikke annet enn erindring, altså ren konstruksjon – bare nåtiden er håndgripelig, gir rom for utfoldelse og forsvinner igjen med én gang. Nei, det var ikke uvissheten som plaget Henry, snarere forestillingen om visshet. Kunnskap om hva som ventet ham var som et Damokles-sverd. Hva annet var det å se frem til enn anger, død og oppløsning? Ut fra denne høyst realistiske filosofien definerte Henry livet sitt som en kumulativ prosess som først skulle bedømmes av historikere etter hans død. Og den som ingenting etterlater seg, har heller ingen dom å frykte.

Taushet strider mot menneskets natur. Slik lød åpningssetningen i Marthas manuskript. Den kunne godt ha vært skrevet av ham selv, tenkte Henry. Helt presis og så enkel. Han leste en setning til og bare fortsatte, den venstre sokken kom aldri på, han snek seg heller ikke ut av den lille leiligheten, rasket ikke med seg småpenger eller vilkårlige verdigjenstander slik han pleide for å kunne kjøpe seg noe å spise.

Fra første avsnitt hadde han en følelse av at historien ikke var ulik hans egen. Han leste hele manuskriptet i ett strekk mens han bladde så stille som mulig for ikke å vekke den ukjente kvinnen som snorket lavt ved siden av ham. Ingen rettelser var å se på de tettskrevne sidene, heller ingen tastefeil – ikke et komma på vidvanke såvidt han kunne se. Innimellom stanset Henry opp i lesningen for å kikke nærmere på den sovende kvinnen ved siden av seg. Hadde de møttes en eller annen gang tidligere? Hadde han fortalt henne om seg selv og etterpå glemt det hele? Hva var navnet hennes igjen? Hadde hun nevnt det i det hele tatt? Det var jo ikke mye hun hadde sagt. Beskjeden var hun, spedlemmet, med lange vipper som nå skjermet de lukkede øynene.

*

Da Martha våknet utpå dagen, hadde Henry tent i ovnen, løst mysteriet med den dryppende vannkranen, fikset dusjforhenget, ryddet opp på kjøkkenet og laget speilegg. Den lille skrivemaskinen på kjøkkenbordet hadde han oljet, og han hadde til og med rettet ut en bøyd metallarm på en av tastene ved å varme den over gassflammen. Marthas manuskript lå igjen innpakket under sengen. Hun satte seg ved bordet og spiste speileggene med god appetitt.

Han foreslo at de skulle bo sammen, hun svarte ikke, noe han tok som et samtykke.

De var sammen hele dagen, hun fortalte ham hvordan han hadde oppført seg kvelden før. Han hadde sagt om seg selv at han var helt betydningsløs. Henry sto ved det, men husket ingenting.

Om ettermiddagen spiste de is og ruslet gjennom den botaniske hagen, hvor Henry fortalte litt mer om sitt tidligere liv. Han snakket om barndommen, som endte med at moren forsvant og faren ramlet ned trappen. Årene han hadde levd i skjul, nevnte han ikke.

Martha avbrøt ham ikke en eneste gang og stilte heller ingen spørsmål. Hun hektet armen sin i hans mens de gikk gjennom det tropiske veksthuset og hvilte av og til hodet mot skulderen hans. Henry hadde aldri tidligere fortalt så mye om seg selv til noe menneske, og mesteparten av det var faktisk sant. Han la ikke skjul på noe vesentlig, forskjønnet ikke og diktet så godt som ingenting. Det var en lykkelig ettermiddag i den botaniske hagen, den første av mange lykkelige ettermiddager med Martha.

De sov også den neste natten i Marthas seng borte ved ovnen. Denne gangen var han øm og edru, varsom, nesten sjenert. Og hun var helt rolig, pusten hennes var varm og hurtig. Senere, da han lå i dyp søvn, sto Martha opp og satte seg ved skrivemaskinen på kjøkkenet. Henry våknet av tasteslagene. Regelmessig med korte pauser, punktum. Så den lille ringelyden i enden av valsen. Punktum, ny linje, punktum, avsnitt.

En høy raspelyd når hun trakk det ferdigskrevne arket ut av maskinen, en gjentagende, kort raspelyd når hun førte det nye på plass. Slik blir altså litteratur til, tenkte han. Klapringen varte hele natten til utpå morgenen.

Det neste Henry gjorde, var å reparere sengen. Så fikset han et gummiunderlag til skrivemaskinen, skaffet til veie to nye kjøkkenstoler og boret opp strømmåleren for å spare på strømutgiftene. Mens han ordnet med alt dette, tenkte han på hvordan man kunne skape seg et hjem uten egenkapital, og hvorvidt han var skikket til den slags.

Han ryddet og vasket, Martha kommenterte ikke de huslige syslene hans noe større. Hun kommenterte i det hele tatt svært lite. Henry verdsatte det. Hun virket ikke holdningsløs eller likegyldig av den grunn, tvert imot, hun var bare tilfreds og hadde ingenting å utsette på ham. Det var som om hun hadde forutsett alt på forhånd.

Det slo Henry at Martha aldri leste sine egne historier. Hun snakket ikke om dem, var ikke stolt av dem. Når hun var ferdig med én, gikk hun løs på den neste, som når et tre feller løvet om høsten. Den neste historien måtte ha tatt form allerede under skrivingen av den forrige, for det var ingen kreativ pause mellom dem. Hva hun egentlig levde av, var lenge en gåte for Henry. Hun hadde studert, men fortalte aldri hva. Hun måtte ha noen sparepenger, men gikk sjelden i banken. Når det ikke var noe å spise, spiste hun ikke. Om ettermiddagen gikk hun fast i det kommunale badet for å svømme. Henry fulgte etter henne en gang, hun gikk faktisk rett og slett for å svømme.

I kjelleren fant Henry en koffert full av ødelagte manuskripter, stuet vekk i all hast som barnelik i rotteskitt og vann. Arkene var sammenklistret til en klump, et og annet ord var ennå leselig. Tapte historier. Manuskriptet til Frank Ellis ville ha gått samme vei eller blitt til flyktig ovnsvarme på en kald dag hvis ikke Henry hadde gjemt det unna. Det var hans fortjeneste. Som han senere skulle fortelle samvittigheten sin, hadde han kanskje ikke skrevet Frank Ellis, men han hadde i hvert fall reddet manuskriptet. Det måtte da telle litt.

«Litteratur interesserer meg ikke,» sa Martha om saken, «jeg vil bare skrive.» Henry merket seg setningen til senere bruk. Hvor i sin hermetiske opplevelsesverden Martha hentet ideene til de brokete karakterene sine fra, var og ble en gåte for ham. Hun var lite bereist, likevel kjente hun hele verden. Han laget mat til henne, de pratet, var tause, lå med hverandre. Om natten sto hun opp for å skrive, tidlig på ettermiddagen laget han mat og leste etterpå det hun hadde skrevet. Han tok vare på hvert eneste ark, hun spurte aldri etter dem. Slik vokste kjærligheten mellom dem med lydløs selvfølgelighet. De nøt samlivet og var til nytte for hverandre. Henry følte at han ikke kunne ha det bedre. Han måtte bare sørge for ikke å ødelegge harmonien.

Henry sendte Frank Ellis-manuskriptet til fire forlag som han hadde slått opp på Gule Sider. Først måtte han love Martha dyrt og hellig at han ikke under noen omstendigheter ville røpe hvem som hadde skrevet det. Det skulle forbli en livslang hemmelighet, og hvis noe av det faktisk ble utgitt, fikk det bare være i hans navn. Henry syntes det var greit nok og lovet å ikke si noe. Og på sin måte holdt han ord.

*

Lenge hørte han ingenting. Henry glemte helt at han hadde sendt det, og hadde han visst hvor mikroskopiske sjansene er for et manuskript som sendes inn uoppfordret, så hadde han aldri investert i portoen. Men ofte kan uvitenhet vise seg å være en sann velsignelse.

I mellomtiden jobbet Henry på frukt- og grønnsaksmarkedet. Han sto opp to om natten og kom hjem utpå formiddagen, dødstrett og med en eim av grønnsaker rundt seg, stilte seg ved komfyren og laget mat til Martha.

Martha introduserte Henry for foreldrene sine. Hun hadde nølt lenge, og Henry skjønte fort hvorfor da han møtte faren. Hele tiden mens de pratet, satt den førtidspensjonerte brannmannen på velurstolen sin og skulte på Henry med ulmende fiendtlighet i øynene. Revmatismen gnagde på leddene hans og hadde allerede fortært tommelen. Moren var kassadame på et supermarked, en gladlynt kvinne, varm og følsom, akkurat som en mor burde være.

De drakk kaffe med kardemomme i stuens putelandskap og pratet om ubetydeligheter. I et bur på anretningen så Henry noen gule fugler som ventet på døden. Farens stolthet var en samling historiske brannhjelmer som sto i et opplyst glasskap i hylleseksjonen. Han fortalte Henry inngående om hver enkelt hjelm, alder, opprinnelsessted og funksjon, mens han hele tiden voktet på ansiktsuttrykket hans etter det minste tegn på kjedsomhet eller manglende interesse. Men Henry taklet seansen med stoisk utholdenhet og stilte til og med interesserte oppfølgingsspørsmål.

En kald vinter fulgte. Henry fikset ny inngangsdør, to fantastiske elektriske varmetepper og isolerte rundt vinduene. Døren hadde han fått øye på i en avfallscontainer. I tett snødrev klatret han opp i containeren og dro løs den tunge døren, fikk stemt skuldrene under og bar den hjem på ryggen som en bladskjærermaur. Han høvlet den her og der, felte inn et stykke nederst og monterte den på plass. Dermed var det slutt på den kalde trekken. Martha var henrykt. Henrys nevenyttighet vekket alltid damenes erotiske interesse. Håndverkssysler eller hobbyer fordriver kjedsomhetens og destruktivitetens demoner. Han likte ganske enkelt å reparere ting, ikke for å imponere, men fordi det var gøy og han ikke hadde noe bedre å foreta seg.

Utpå vårparten tok Henry livet av svigerfaren. Han forærte ham en historisk hjelm fra brannvesenet i Wien, i parentes bemerket verdens eldste profesjonelle brannkorps. Gleden og overraskelsen ble så overveldende for den gamle samleren at aneurismen hans sprakk og han falt død om. Henry hadde begått et perfekt tyrannmord, mønstergyldig utført, uforvarende og uten forsett. Følgelig hadde han heller ingen dårlig samvittighet. Den uhyggelige blodkarutposningen i hjernen hans kunne like gjerne ha sprukket på do, som Henry sa. Alle var glade, ingen tenkte onde tanker.

Samtlige hjelmer forsvant i jorden sammen med den døde brannmannen. Marthas mor blomstret opp, hun forærte bort de gule fuglene og utvandret et halvt år senere med en amerikansk forretningsmann til Wisconsin, hvor hun ble truffet av lynet. Fra da av skrev hun bare med venstre hånd – lange brev om sitt nye liv i Amerika.

Så kom telefonen fra Moreany. Henry tok sykkelen inn til forlaget. Hadde han ant hvilke skjebnesvangre konsekvenser det skulle komme til å få, hadde han kanskje ikke dratt.

*

I resepsjonen ventet Betty på ham. De gikk inn i heisen sammen og tok den opp til sjette etasje. Liljekonvallparfymen hennes fylte avlukket. Hun så at han hadde arbeidshender, han oppdaget et lite hull i øreflippen hennes og omrisset av stjernebildet Karlsvognen i de nydelige sommerfregnene på halsen. På den dessverre altfor korte turen opp følte han at hun sekvenserte DNA-et hans. Da heisdøren åpnet seg, var alt i det store og hele avklart mellom dem.

Moreany kom mot ham rundt forleggerskrivebordet og grep hånden hans med begge sine, slik man hilser en lenge savnet venn. Bordplaten var full av bøker og manuskripter. Helt øverst lå manuskriptet til Frank Ellis. Omtrent slik hadde Henry forestilt seg en forlegger.

Henry holdt løftet sitt til Martha og presenterte seg som forfatteren. Det var ganske enkelt, viste det seg. Han trengte ikke å si eller bevise noe, det eneste en forfatter kan, er som kjent å skrive, og skrive kan jo alle. Man trenger heller ikke å vite eller kunne noe spesielt eller si noe om seg selv; utover en viss livserfaring kreves det ingen formell kompetanse, ingen vitnemål skal legges frem. Det eneste som legges frem er teksten. Den endelige dommen overlater man til kritikerne og leserne, for jo mindre man snakker om egen fortreffelighet, desto mer strålende blir nimbusen. Litteratur interesserte ham ikke, erklærte Henry, han ville bare skrive. Det slo an.

Romanen solgte fantastisk. Da pengene begynte å komme, flyttet han og Martha til en større og varmere leilighet, og giftet seg. Det kom stadig mer penger, i bøtter og spann. Pengene utløste ingen shoppereflekser eller ekstravaganse hos Martha. Hun skrev ufortrødent videre mens Henry handlet i vei. Han kjøpte seg dyre dresser, kostbare stunder med vakre kvinner og en italiensk bil. Moreany ga Henry hans del av inntektene som nå flommet inn i forlagshuset. Henry følte seg som en gangster som har gjennomført det perfekte kupp, og kjørte Marta tvers gjennom Europa og helt til Portugal i Maseratien. De tok inn på fine hoteller, men ellers forandret lite seg. Martha skrev om nettene som før, Henry spilte tennis og tok seg av alt det andre. Han gjorde innkjøp, skrev handlelister og slo seg på asiatisk kokekunst.

Hver ettermiddag leste han de nye sidene. Ingen utenom ham fikk se en eneste linje før boken var ferdig. Han sa bare om han likte det eller ikke. Som regel likte han det. Til slutt overleverte han personlig det ferdige manuskriptet til Moreany. Betty og Moreany leste det samtidig inne på kontoret hans med de speilpanelte veggene, mens Henry slanget seg på sofaen i rommet ved siden av og leste Storvesiren Iznogood, forresten verdens beste tegneserie.

I timevis hersket det absolutt stillhet i forlagshuset, helt til begge var ferdige med å lese. Så kalte Moreany produksjonssjefen inn til seg. «Vi har en bok!» ropte han. Åtte uker senere begynte pressekampanjen. Bare utvalgte journalister fikk lov til å bla i et korrektureksemplar på Moreanys kontor. De måtte skrive under på konfidensialitetserklæringer, for de skulle ikke bare hausse opp romanen i mediene, de skulle også pirre publikum gjennom hemmelighetskremmeri.

Martha fulgte aldri Henry ved offentlige anledninger. Når han dro på bokmesser eller hadde opplesninger, var Betty med som ledsager. Mange tok henne for å være hans kone, hvilket ikke var det spor rart, for sett utenfra fremsto de som et perfekt par.

Overalt ble Henry mottatt med applaus, smil, introduksjoner og gratulasjoner. Han så ikke spesielt lykkelig ut ved sånne anledninger, for han mislikte disse badene i tilskuerhavet. Men det forsterket bare den alminnelige begeistringen for beskjedenheten hans, særlig blant kvinnene. Henrys unnselige, underspilte væremåte var en ren forholdsregel, for han glemte aldri at han ikke var forfatter, bare en svindler, en frosk blant slanger.

Dessuten strevde han med å huske alle de vennlige ansiktene og nye navnene. Overalt hvor han stanset opp, stimlet folk sammen rundt ham. Blitslamper lynte, grådige blikk sugde seg fast i ham hele tiden, stadig vekk ble han vist ting som ikke interesserte ham eller forklart ting som han ikke helt forsto. Han ga korte intervjuer, men nektet å svare på spørsmål om arbeidsmetoder. Følelsen av uvirkelighet tiltok, virkeligheten fløt ut som en akvarell i regn – først omrissene, så hele bildet. Martha hadde advart ham om at suksess bare er en skygge som flytter seg med solen. Før eller siden, fryktet Henry, vil solen gå ned og alle vil se at jeg ikke eksisterer.

Av kritikerne lærte Henry hvordan verkene hans skulle oppfattes. At romanene var gode, visste han fra før, han hadde tross alt oppdaget dem. Men hvor gode de var og nøyaktig hvorfor, kom overraskende på ham. Han syntes synd på alle de fattige kunstnerne som ikke blir oppdaget før etter at de er krepert av mangelsykdommer. Han skulle gjerne ha lest noen av de mest flatterende anmeldelsene for Martha, men hun ville ikke vite noe av det. Hun var allerede i full gang med neste roman. Berømmelse betydde ingenting for henne, hun leste av prinsipp ikke anmeldelser. Han derimot, slukte hver eneste en, streket under de mest overstrømmende passasjene med linjal, klippet dem ut og klebet dem inn i en utklippsbok. Hver setning en festning. Den formuleringen likte han spesielt godt. Den sto med fete typer på omslaget og stammet fra en viss Pfeffenkofer, som skrev for litteraturbilaget til en stor dagsavis. Skulle nesten tro den var av meg, tenkte Henry, så herlig kort og konsis som den var. Men det var den ikke. Ingenting var av ham.