Kort om «Istvillingene»:

Hvor godt kjenner du egentlig dine egne barn? Likheten og båndet mellom eneggede tvillinger danner utgangspunktet for denne svært uhyggelige psykologiske thrilleren. Sarah og Angus er i dyp sorg over sin ene tvillingdatters død da deres gjenlevende datter, Kirstie, hevder at de sørger over feil tvilling. Det som skal bli familiens nye start på en naturskjønn, skotsk øy utenfor Skye, utvikler seg i stedet til å bli et klaustrofobisk mareritt hvor uforklarlige hendelser, mistanker og mørke hemmeligheter bygger opp mot en nervepirrende avslutning.

S.K. Tremayne

Istvillingene

Oversatt av Bodil Engen

FONT FORLAG

Til mine døtre

1

Stolene våre står nøyaktig to meter fra hverandre. Begge er vendt mot det store skrivebordet, som om vi var i parterapi – en følelse jeg kjenner altfor godt. To høye, gardinløse syttenhundretalls skyvevinduer dominerer rommet, dobbeltportretter av en grå og mørknende London-himmel.

«Kan vi få litt lys?» spør mannen min, og den unge sakføreren, Andrew Walker, ser opp fra papirene sine med kanskje en snev av irritasjon.

«Naturligvis,» sier han. «Jeg beklager.» Han strekker seg mot en bryter bak seg, og to høye gulvlamper fyller rommet med et raust, gult lys, og de imponerende vinduene går i svart.

Nå ser jeg speilbildet mitt i glassruten: fattet, passiv, knærne samlet. Hvem er denne kvinnen?

Hun er ikke den jeg en gang var. Øynene er blå som de alltid har vært, men tristere. Ansiktet er litt rundt, og blekt, og magrere enn før. Hun er fortsatt blond og tålelig pen – men også falmet, og redusert. En treogtredve år gammel kvinne som for lengst har mistet sin ungpikeaktige sjarm.

Og klærne hennes?

Jeans som var på moten for et år siden. Støvler som var på moten for et år siden. Lilla kasjmirgenser, ganske pen, men slitt, nuppete som etter en vask for mye. Jeg krymper meg over speilbildet mitt. Jeg skulle ha kledd meg bedre. Men hvorfor skulle jeg ha kledd meg bedre? Vi skal bare snakke med en sakfører. Og forandre tilværelsen vår fullstendig.

Trafikken durer utenfor, som den dype, men urolige pusten til en drømmende partner. Jeg lurer på om jeg kommer til å savne London-trafikken, den konstante, beroligende hvite støyen – som sånne telefonapper som hjelper deg å sove ved å etterligne den konstante blodstrømmen i livmoren, morens bankende hjerteslag i det fjerne.

Tvillingene må ha hørt den lyden da de lå nese mot nese inne i meg. Jeg husker da jeg så dem på det andre ultralydbildet. De lignet to heraldiske symboler på et våpenskjold, identiske og motstilte. Enhjørningen og enhjørningen.

Testator. Fullbyrder. Legitim. Stadfestelse …

Andrew Walker snakker til oss som om vi sitter i en forelesningssal og han er professoren som er mildt skuffet over studentene sine.

Testamentert. Avdød. Arving. Gjenlevende barn.

Min mann Angus sukker av undertrykt utålmodighet. Jeg kjenner det sukket, han kjeder seg, er antagelig irritert. Og jeg skjønner det, men jeg har også forståelse for sakføreren. Dette kan ikke være lett for Walker. Å stå overfor en sint, stridslysten far og en mor som fremdeles sørger, og samtidig utrede et testamentarisk problem – vi er nok krevende klienter. Den omstendelige, langsomme og presise redegjørelsen er kanskje hans måte å holde avstand på når han håndterer en vanskelig materie. Kanskje er det et juridisk motstykke til medisinsk terminologi. Duodenale hematomer og serøse avulsjoner med påfølgende fatal infantil peritonitt.

En skarp stemme skjærer igjennom.

«Vi har vært igjennom alt dette.»

Har Angus drukket? Tonen hans nærmer seg sinne. Angus har vært sint siden det skjedde. Han har også drukket en god del. Men han virker helt klar i dag og er formodentlig edru.

«Vi vil gjerne bli ferdig med dette før klimaendringene slår til for alvor. Skjønner?»

«Som jeg allerede har nevnt, Mr. Moorcroft, er Peter Kenwood på ferie. Vi kan vente til han kommer tilbake, hvis De foretrekker det …»

Angus rister på hodet. «Nei. Vi vil få det unnagjort nå.»

«I så fall må jeg gjennomgå dokumentene igjen, og de aktuelle problemstillingene – for min egen del. Dessuten føler Peter at … vel …»

Jeg iakttar. Sakføreren nøler, og det neste han sier er strammere og enda mer omhyggelig formulert:

«Som De vet, Mr. Moorcroft, regner Peter seg som en gammel venn av familien. Ikke bare som juridisk rådgiver. Han er kjent med omstendighetene. Han kjente Deres bestemor, gamle Mrs. Carnan, svært godt. Han har derfor bedt meg om å forsikre meg nok en gang om at dere begge er klar over hva dere begir dere ut på.»

«Vi vet hva vi gjør.»

«Som dere vet, er øya knapt beboelig.» Andrew Walker trekker på skuldrene, beklemt, som om forfallet på sett og vis er firmaets skyld og han vil sikre seg mot et potensielt søksmål. «Jeg er redd fyrvokterboligen har vært overgitt til vær og vind, ingen har vært der ute på mange år. Men den er bevaringsverdig, så dere kan ikke bare rive den og bygge nytt.»

«Jepp. Alt det vet jeg. Jeg var der mye som barn. Lekte i tidevannsdammene.»

«Men er De virkelig innforstått med utfordringene, Mr. Moorcroft? Dette er sannelig litt av et prosjekt. Det er problemer med adkomsten, med mudderflatene og tidevannet, og selvfølgelig finnes det en rekke åpenbare problemer med sanitæranlegg og oppvarming, og det elektriske anlegget generelt – og dessuten er det ikke testamentert noen midler, ingen penger til …»

«Vi er innforstått så det holder.»

Et opphold. Walker kaster et blikk på meg, så ser han på Angus igjen. «Dere akter å selge huset i London, etter hva jeg forstår?»

Angus stirrer tilbake. Haken i været. Trassig.

«Unnskyld? Hva har det med saken å gjøre?»

Sakføreren rister på hodet. «Peter er bekymret. Fordi … øh … Med tanke på tapet dere nylig har lidd … vil han være hundre prosent sikker.»

Angus sender meg et blikk. Jeg trekker usikkert på skuldrene. Angus lener seg frem.

«OK. Ja vel. Ja. Vi selger huset i Camden.»

«Og det salget innebærer at dere vil frigjøre nok kapital til å kunne pusse opp Ell –» Andrew Walker rynker brynene. Over ordet han leser. «Jeg vet ikke riktig hvordan det skal uttales. Ell …?»

«Eilean Torran. Skotsk-gælisk. Det betyr Tordenøya. Torran Island.»

«Ja, selvfølgelig. Torran Island. Så dere håper å frigjøre tilstrekkelige midler ved salget av deres nåværende bolig til å pusse opp fyrvokterboligen på Torran?»

Jeg føler at jeg bør si noe. Jeg må da også si noe? Angus gjør hele jobben. Men tausheten er trygg som en kokong, jeg er innhyllet i min egen taushet. Som alltid. Det er sånn jeg er. Jeg har alltid vært stille, om ikke reservert, og det har gått Angus på nervene i årevis. Hva mener du? Si det. Hvorfor må jeg stå for all snakkingen? Og når han sier det, pleier jeg å trekke på skuldrene og snu meg bort, for iblant sier taushet mer enn tusen ord.

Og her sitter jeg og er taus igjen. Hører på mannen min.

«Vi har allerede to lån på huset i Camden. Jeg har mistet jobben og vi sliter. Men jo, jeg håper det vil gi oss noen slanter.»

«Har dere en kjøper?»

«En som står og tripper etter å skrive ut en sjekk.» Angus kjemper åpenbart for å beherske sinnet, men han fortsetter. «Hør her. Bestemor testamenterte øya til meg og min bror. Stemmer ikke det?»

«Naturligvis.»

«Og min bror har vært så vennlig å si at han ikke vil ha den. Ikke sant? Min mor er på et hjem. Stemmer? Derfor tilhører øya meg, min kone og min datter. Riktig?»

Datter. Entall.

«Ja visst …»

«Dermed er det klart. OK? Vi vil flytte. Vi vil virkelig flytte. Ja, det er en rønne. Ja, den holder på å rase sammen. Men vi skal klare det. Vi har jo faktisk» – Angus lener seg tilbake – «vært ute for verre ting.»

Jeg ser oppmerksomt på mannen min.

Hadde jeg møtt ham nå for første gang, ville han fortsatt vært svært tiltrekkende. En høy, stilig type i tredveårene med tredagers kledelig skjeggstubb. Mørkøyd, maskulin, kyndig.

Angus hadde litt skjegg da vi møtte hverandre, og det likte jeg; det fremhevet kjeven hans på en måte som tiltalte meg. Han var en av de få mennene jeg hadde møtt som godt kunne beskrives med ordet pen, der han satt i den store, bråkete tapasbaren i Covent Garden.

Han satt og lo ved et stort bord sammen med en vennegjeng, alle midt i tyveårene. Jeg og vennene mine satt ved nabobordet. Litt yngre, men like lattermilde. Alle drakk masse Rioja.

Og så skjedde det. En av guttene slengte en morsomhet i vår retning, noen parerte med en spøkefull fornærmelse. Og så blandet bordene seg, vi flyttet og byttet plasser og presset oss sammen, fleipet og lo, utvekslet navn: Dette er Zoe, dette er Sacha, dette er Alex, Imogen, Meredith …

Og dette er Angus Moorcroft, og dette er Sarah Milverton. Han er fra Skottland og er seksogtyve. Hun er halvt engelsk, halvt amerikansk og treogtyve. Vær så god, tilbring resten av livet sammen.

Rushtrafikken utenfor blir mer støyende, og jeg vekkes av drømmeriene. Andrew Walker får Angus til å underskrive flere dokumenter. Gjett om jeg er kjent med denne prosedyren – vi har undertegnet så mange papirer det siste året. Papirarbeidet som følger av en katastrofe.

Angus sitter bøyd over skrivebordet og skribler navnet sitt. Hånden hans virker for stor for pennen. Jeg snur meg bort og ser på et bilde av gamle London Bridge på den gulmalte veggen. Jeg har lyst til å mimre litt mer, tenke på noe annet. Jeg har lyst til å tenke på Angus og meg, den første kvelden.

Jeg husker alt sammen så tydelig. Fra musikken – meksikansk salsa – til den middelmådige tapasen: nifst røde patatas bravas, hvit asparges med eddiksmak. Jeg husker hvordan de andre trakk seg tilbake – må rekke den siste banen, må få meg litt søvn – som om alle følte at han og jeg hadde funnet hverandre, at dette var noe viktigere enn en vanlig fredagskveld-flørt.

Så lett det snur. Hvordan ville livet mitt vært nå, hvis vi hadde satt oss ved et annet bord, gått på en annen bar? Men vi valgte den baren, og det bordet, og ved midnatt satt jeg alene, rett ved siden av denne høye fyren: Angus Moorcroft. Han fortalte at han var arkitekt. Han fortalte at han var skotte og singel. Og så fortalte han en smart vits – som jeg ikke skjønte var en vits før etter en liten stund. Og da jeg lo, merket jeg at han så på meg: forskende, spørrende.

Så jeg gjengjeldte blikket hans. Øynene hans var mørke, alvorlige og brune. Håret var tykt, med fall og veldig svart. Og tennene var hvite og skarpe mot de røde leppene og den mørke skjeggstubben, og jeg visste svaret. Ja.

To timer senere stjal vi oss til vårt første berusede kyss, under en bifallende måne i et hjørne av Covent Garden-piazzaen. Jeg husker at den regnvåte brolegningen glinset da vi omfavnet hverandre, kveldsluftens kjølige sødme. Vi lå sammen allerede den første natten.

Nesten et år senere giftet vi oss. Etter snaut to års ekteskap fikk vi jentene: eneggede tvillingsøstre. Og nå er det én tvilling igjen.

Smerten sveller i meg og jeg må løfte en hånd til munnen for å undertrykke grøsset. Når vil det gå over? Kanskje aldri? Det er som en krigsskade, en granatsplint dypt inne i kroppen som langsomt, år for år, trenger opp mot overflaten.

Så kanskje må jeg si noe. For å dulme smerten, stille tankene. Jeg har sittet her i en halv time, føyelig og stum som en puritansk husmor. Jeg overlater for ofte snakkingen til Angus, for at han skal bidra med det som mangler i meg. Men nå har jeg vært taus lenge nok.

«Hvis vi fikser opp øya, kan den bli verdt en million.»

Begge mennene snur seg mot meg. Brått. Hun snakker!

«Den utsikten,» sier jeg, «er verdt en million, bare den – ut over Sleat-sundet mot Knoydart.»

Jeg er nøye med å uttale det riktig: Sleat skal rime med sleit. Jeg har gjort min research, en uendelig research, googlet bilder og historier.

Andrew smiler høflig.

«Og, øh, har De vært der, Mrs. Moorcroft?»

Jeg rødmer, men jeg bryr meg ikke om det.

«Nei. Men jeg har sett bildene, lest bøkene – det er et av de mest berømte landskapene i Skottland, og vi kommer til å ha vår egen øy.»

«Sant nok. Ja. Men …»

«Det var et hus i landsbyen Ornsay, på fastlandet, en snau kilometer fra Torran …» Jeg kaster et blikk på notatet jeg har lagret i telefonen min, selv om jeg husker tallene godt nok. «Det ble solgt for syv hundre og femti tusen pund femtende januar i år. Et hus med fire soverom, opparbeidet hage og en liten terrasse. Vel og bra alt sammen, om ikke akkurat et herskapshus. Men det hadde en fantastisk utsikt over sundet – og det er det folk betaler for. Syv hundre og femti tusen.»

Angus ser på meg og nikker oppmuntrende. Så følger han opp.

«Nettopp. Og hvis vi fikser opp huset, kan vi få fem soverom, huset er stort nok, og en tomt på fire mål. Det kan bli verdt en million. Minst.»

«Vel, jo, Mr. Moorcroft, nå er det knapt nok verdt femti tusen, men jo da, det har potensial.»

Sakføreren smiler på en tilgjort måte. Brått undrer jeg meg på hvorfor han så åpenbart er imot at vi flytter til Torran. Hva er det han vet? Hvordan er Peter Kenwood egentlig involvert? Kanskje hadde de tenkt å by på stedet selv? Det virker rimelig – Kenwood har visst om Torran i mange år, han kjente Angus’ bestemor, så han må være fullt innforstått med den potensielle verdien.

Var det dette de planla? I så fall ville det vært forlokkende enkelt. Bare å vente til Angus’ bestemor døde. Så gå løs på barnebarna, særlig på et forvirret par i sorg, i granatsjokk etter å ha mistet et barn og på randen av økonomisk ruin. Tilby dem hundre tusen, dobbelt så mye som de trenger, være rause og medfølende, smile varmt, men beklagende. Vi forstår at det må være vanskelig, men vi kan hjelpe dere ut av denne knipen. Bare skriv under her …

Og resten: så lett som ingenting. Sende en busslast med polske bygningsarbeidere til Skye, investere to hundre tusen pund, vente et år til jobben er gjort.

Vakker eiendom på egen øy i det berømte Sleat-sundet, til salgs for £ 1,25 millioner eller nærmeste bud …

Var det det som var planen deres? Andrew Walker ser på meg, og jeg kjenner et stikk av dårlig samvittighet. Antagelig er jeg fryktelig urettferdig mot Kenwood & Partners. Men uansett hva de måtte ha i sinne, kommer jeg aldri til å gi avkall på denne øya. Den er utveien min, en flukt fra sorgen og fra minnene – og gjelden og tvilen.

Jeg har drømt så mye om den. Stirret på de lysende bildene på laptop-skjermen klokken tre om natten på kjøkkenet. Når Kirstie sover på rommet sitt og Angus har lagt seg, dopet på whisky. Betraktet den krystallinske skjønnheten. Eilean Torran. I Sleat-sundet. Fortapt i de vakre Indre Hebridene, denne skjønne eiendommen, for seg selv på sin egen øy.

«Ja vel, da. Jeg må bare ha et par underskrifter til,» sier Andrew Walker.

«Og så er det i orden?»

En betydningstung pause.

«Ja.»

Et kvarter senere går Angus og jeg ut av det gulmalte kontoret, gjennom den rødmalte korridoren og ut i den rå oktoberkvelden. På Bedford Square i Bloomsbury.

Angus har skjøtet i ryggsekken. Det er gjort, det er fullbyrdet. Jeg ser på en endret verden, og sinnsstemningen min letter tilsvarende.

Store røde busser ruller bortover Gower Street, to etasjer med uttrykksløse, stirrende ansikter.

Angus legger en hånd på armen min. «Takk skal du ha.»

«For hva?»

«For at du grep inn. Fin timing. Jeg var redd jeg kom til å slå ham ned.»

«Jeg også.» Vi ser på hverandre. Vitende og sørgmodige. «Men vi klarte det. Ikke sant?»

Angus smiler. «Vi klarte det, elskling, vi klarte det til gangs.» Han bretter opp jakkekragen mot regnet. «Men Sarah … jeg er nødt til å spørre, bare én gang til – er du helt sikker?»

Jeg geiper, og han skynder seg å fortsette: «Jeg vet det, jeg skjønner. Ja. Men er du fortsatt sikker på at dette er det rette? Vil du virkelig» – han sveiper bredt med hånden mot køen av London-taxier med lysende gule skilt på taket som gløder i duskregnet – «vil du virkelig, helt oppriktig, gi avkall på alt dette? Forlate det? Det er veldig stille på Skye.»

«Når en mann er lei av London,» sier jeg, «er han lei av regn.»

Angus ler. Og lener seg nærmere meg. De brune øynene gransker mine, kanskje søker leppene mot munnen min. Jeg stryker ham varsomt over kjeven og kysser ham på det skjeggete kinnet, og jeg ånder ham inn – han lukter ikke whisky. Han lukter Angus. Såpe og mandighet. Ren og kyndig, mannen jeg elsket. Elsker. Alltid vil elske.

Kanskje kommer vi til å ligge sammen i kveld, for første gang på altfor mange uker. Kanskje klarer vi oss igjennom dette. Kan man noensinne klare seg igjennom dette?

Vi går hånd i hånd bortover gaten. Angus klemmer hånden min hardt. Han har holdt meg mye i hånden dette siste året: når jeg lå i sengen og gråt, ustoppelig og ordløst, natt etter natt; fra begynnelsen til slutten av Lydias forferdelige begravelse, fra Jeg er oppstandelsen og livet helt frem til Bli hos oss til evig tid.

Amen.

«Banen eller bussen?»

«Banen,» sier jeg. «Det går fortere. Jeg gleder meg til å fortelle Kirstie den gode nyheten.»

«Jeg håper hun oppfatter det sånn.»

Jeg ser på ham. Nei.

Jeg kan ikke tillate meg noen usikkerhet. Hvis jeg stanser opp og undrer meg, vil betenkelighetene komme strømmende og vi vil bli sittende fast for alltid.

Ordene flommer ut av meg. «Selvfølgelig gjør hun det, Angus, hun må da det? Vi får vårt eget fyrtårn, masse frisk luft, hjorter, delfiner …»

«Jo da, men husk at du nesten bare har sett sommerbilder derfra. Med solskinn. Det er ikke alltid sånn. Vintrene er mørke.»

«Da får vi – hva heter det? – grave oss ned og forsvare oss. Det kommer til å bli et eventyr.»

Vi er like ved nedgangen til undergrunnen. En svart brottsjø av pendlere forsvinner nedover trappen, en flodbølge som slukes av Londons T-bane. Jeg snur meg fort og ser mot disen i New Oxford Street. Høsttåken i Bloomsbury er et slags gjenferd eller en hildring av Bloomsburys middelaldersumper. Jeg har lest det et sted.

Jeg leser mye.

«Kom nå.»

Denne gangen griper jeg hånden til Angus, og med sammenflettede fingre går vi ned i undergrunnen og utholder tre stasjoner i rushtidstrengselen, tett sammentrykt. Så presser vi oss inn i den skranglete heisen på Mornington Crescent – og da vi kommer opp på gatenivå, løper vi nesten.

«Hallo,» ler Angus, «er dette OL?»

«Jeg vil fortelle det til datteren vår!»

Og det vil jeg, det vil jeg. Jeg vil for en gangs skyld gi min overlevende datter en god nyhet, noe gledelig og håpefullt. Tvillingsøsteren hennes Lydia døde på dagen for fjorten måneder siden – jeg hater meg selv for at jeg så lett fortsetter å holde så nøyaktig rede på tiden som er gått – og hun har gjennomlevd mer enn et år med en smerte jeg ikke kan fatte: Å ha mistet sin tvillingsøster, sin tvillingsjel. Hun har i fjorten måneder vært innelåst i sin egen bunnløse isolasjon. Men nå kan jeg befri henne.

Frisk luft, fjell, fjorder. Og en utsikt over vannet mot Knoydart-massivet.

Jeg skynder meg mot døren i det store hvite huset som vi aldri skulle ha kjøpt, huset som vi ikke lenger har råd til å bo i.

Imogen møter oss i døren. Mot oss strømmer lukten av barnemat, nyvasket tøy og nytraktet kaffe. Det er lyst i huset. Jeg kommer til å savne det. Kanskje.

«Takk for at du passet på henne, Immy.»

«Å, det var så lite. Men få høre! Blir det noe av?»

«Ja, vi fikk det, vi skal flytte!»

Imogen klapper i hendene av glede, min kloke, mørkhårede, elegante venninne som har stått ved min side helt siden college. Hun bøyer seg frem og klemmer meg, men jeg skyver henne unna og smiler.

«Jeg må si det til henne, hun aner ingenting.»

Imogen smiler. «Hun er på rommet sitt med En pingles dagbok.»

«Hva for noe?»

«Hun leser den boken!»

Jeg traver gjennom gangen og opp trappen, blir stående et øyeblikk utenfor døren der det står Her bor Kirstie og Bank på først med klossete bokstaver klippet ut av glitterpapir. Jeg følger oppfordringen og banker på.

Så hører jeg et svakt mmm-mmm. Min datters versjon av Kom inn.

Jeg skyver opp døren, og der sitter min syv år gamle datter i lotusstilling på gulvet i skoleuniform – svarte bukser, hvit pologenser – med den lille, fregnete nesen dypt nede i en bok: et bilde på uskyld, men også på ensomhet. Kjærligheten og sorgen dirrer i meg. Jeg vil så gjerne gjøre livet hennes bedre, gjøre henne hel igjen, så godt jeg kan.

«Kirstie …»

Hun svarer ikke. Leser videre. Hun gjør det iblant. Leker en lek, mmm-IKKE snakke. Det har hendt stadig oftere det siste året.

«Kirstie. Mummi. Kirstie-kå.»

Nå ser hun opp med disse blå øynene som hun har etter meg, men som er blåere. Hebridisk blå. Det blonde håret er nesten hvitt.

«Mamma.»

«Jeg har noe å fortelle deg, Kirstie. En god nyhet. En fantastisk nyhet.»

Jeg setter meg på gulvet ved siden av henne, omgitt av små leker – pingvinene hennes, og koseleoparden Leopardy, og Dukken med én arm – og forteller Kirstie alt sammen. I en strøm. At vi skal flytte til et nytt sted, et spesielt sted, et sted der vi kan begynne på nytt, et sted som er vakkert og friskt og skinnende: vår egen øy.

Kirstie ser på meg hele tiden. Hun blunker knapt. Suger det til seg. Sier ingenting, er passiv, som i transe, svarer meg med min egen taushet. Hun nikker og småsmiler. Undrende, kanskje. Det er stille i rommet. Jeg går tom for ord.

«Nå, hva synes du?» sier jeg. «Om å flytte til vår egen øy? Blir ikke det spennende?»

Kirstie nikker lett. Hun ser ned på boken sin og lukker den, så ser hun opp på meg igjen og sier:

«Mamma, hvorfor kaller du meg Kirstie hele tiden?»

Jeg sier ingenting. Stillheten ljomer. Så snakker jeg:

«Unnskyld, lille venn. Hva sa du?»

«Hvorfor kaller du meg Kirstie hele tiden, mamma? Kirstie er død. Det var Kirstie som døde. Jeg er Lydia.»