Kort om En væpnet verden:

I denne uhyggelige beretningen om skytevåpnenes virkelighet avdekker Overton den grufulle sannheten om kreftene som styrer og – alt for ofte – tar livet av oss.

Utdrag fra anmeldelser av En væpnet verden:

«En fengslende bok, like foruroligende som den er opplysende.» – GQ

«En sjokkerende bok om krigens og våpnenes grusomme virkelighet.» – Scotland’s Sunday Mail

Ian Overton

En blodig reise gjennom

EN VÆPNET VERDEN

Oversatt av Pål F. Breivik og Torstein Velsand

FONT FORLAG

Til G.

Til S.

Til A.

Og til minne om mine besteforeldre

Carolina Bernal (1917–2014)

Pablo Antonio Bernal (1919–2014)

I

Innledning

1

Skytevåpenet

Brasil – et mord i São Paolo – et barns sorg og en død mor – nedstigning i politiets våpenlager – en åpenbaring – en planlagt reise – Leeds i Storbritannia – et hemmelig museum og et møte med en ekspert – til et sveitsisk kanton for å besøke et orakel.

Det begynte med et dødsfall.

Femåringen hadde ligget alene med sin livløse mor hele natten, sammenkrøpet ved hennes kalde føtter. Naboene hørte ikke guttens skrik før daggryets svake lys fordrev litt av mørket i rommet. Først da forsto folk hva som hadde skjedd i de foregående solløse timene.

Kulen hadde trengt inn i venstre side av den unge kvinnens tinning, slått ut gjennom bakhodet og sendt en sprut utover den skitne veggen. Det hadde ofte foregått høyrøstede krangler i det trange huset, men ingen hadde trodd det skulle gå så langt.

Da gutten ble funnet, innfant politiet seg fort. Men den morderiske elskeren hadde allerede flyktet fra den brasilianske byen, og i likhet med våpenet han hadde brukt, var han sporløst borte.

Innen vi ankom den stille boligen i veikanten, var også barnet blitt tryllet bort, pakket inn i et teppe – ført bort fra sin mørke pietà og båret ut i lyset. Moren lå fortsatt der inne.

Biler kjørte forbi, ut av São Paolo og nordover, mens vi ble stående usikre og se dem fare. De senket farten for å se på oss også, en klynge politimenn og et dokumentarfilmteam sammenstimlet ved siden av en hvit ambulanse som det aldri egentlig ble bruk for. En hund bjeffet i det fjerne, og jeg tok fram videokameraet og gikk inn.

Den døde kvinnen hadde drevet en liten butikk på forsiden. Den var full av pakker med fargerike godterier og lunkne flasker med selvlysende drikker. På disken sto et brett med katolske halssmykker, som hun hadde solgt til slitne lastebilsjåfører som pleide å stoppe der. Men disse plastikonene hadde ikke hjulpet henne den kvelden, og nå lå hun der, innenfor en støvete glassdisk, bortover en trang korridor, midt i en kulp av stillhet.

De sier at døden lukter søtt. Det var det jeg tenkte da jeg steg inn i soverommet. En smaksfornemmelse streifet munnen og minnet meg om de oransjefargede flaskene som sto oppstilt langs butikkens vegger, eller sitrus- og sjokoladetertene som lå sirlig utstilt i sine skinnende små innpakninger. Luften var mettet av denne lukten. Det var gått tolv timer siden hun døde, og sommeren sto for døren.

Navnet hennes var Lucicleide, og hun var naken. Det hadde jeg ikke ventet, men døden bevilger oss sjelden verdighet, så brystene hang ned til siden, og resten av henne var ikke tildekket. Det var ikke mye blod, bortsett fra en flekk over det sammenknepne, gustne ansiktet. Jeg fant meg et hjørne, monterte det trebeinte stativet og begynte å jobbe. Politiet ba meg ikke slutte å filme, men på dette tidspunktet var jeg ikke engang sikker på hvorfor jeg gjorde dette. Opptakene mine kom aldri til å ende på kveldsnyhetene. Filmen jeg holdt på å lage sammen med Ramita Navai – en engelsk-iransk journalist som var vant til å se slike ting – handlet om voldens omfang i en av Brasils mest dødelige byer. Storbritannias Channel 4 News ville aldri vise slike intime og morderiske detaljer.

Men det kjentes som om jeg var nødt til å gjøre noe.

Så jeg fokuserte på de åpne hendene og nipsgjenstandene som sto oppstilt oppå det medtatte skapet, og rettet linsen mot fjeset til en mørklilla bjørn som jeg forestilte meg at hun en gang hadde fått av sin elsker. Surringen av båndet i kameraet tok brodden av den uhyggelige stillheten i rommet. Jeg fortsatte å filme helt til åstedsgranskerne pakket henne inn i et tungt teppe. Det eneste jeg klarte å tenke idet de løftet den tunge bylten, innpakket på samme måte som sønnen hadde vært, var hvor varmt det måtte være å ha et slikt teppe å sove under.

Vi fulgte liket ut i lyset og satte oss i bilen igjen. Så ventet vi på at rettsmedisinerens bil skulle trille av sted, før også vi svingte ut og kjørte sørover, i kjølvannet av en patruljebil som somlet seg tilbake til byens politihovedkvarter. Og ingen av oss sa noe.

Bygningen var lav og bred, bygget i den stilen brasilianske arkitekter elsker: betong og glass, sprosser og vinduslemmer. Urban eleganse som ble gjort betydelig mindre elegant av det bevæpnede politiet som sto oppstilt bak den lange glassfasaden. Trinnene opp til bygningen var brede og korte, de krummet seg i en bue og gjorde at turen opp til lovens dører tok sin tid.

Et bilde av São Paolo som en dystopisk by, noe i retning av en Judge Dredd-tegneserie, rant meg i hu. Dette var byens strenge hjerte av orden og rettslig forfølgelse, der politimenn sto og hegnet om sine glansløse, metalliske våpen. Likevel var årsaken åpenbar. På bare ett år skjedde det over tusen drap med skytevåpen i denne byen, i bølger av kriminalitet som var så voldelige at skoler ble stengt og bussruter lagt om. [1]

Ikke rart at denne statlige bygningen var så illevarslende. Titalls polititjenestemenn var blitt drept i byen, ofre for de endeløse narkokrigene som herjet landet. Vaktene ved inngangen tok ingen sjanser. De var tungt bevæpnet – med politiets angrepsrifler hengende over opprørsbekledningen, skulderbeskyttere og skuddsikre vester.

Vi passerte skannere og saumfaring, og kom ut på den andre siden. Der ble vi møtt av oberst Luiz de Castro. Han var en kort mann med mørkt, kortklipt hår, stram hake og omhyggelig strøket skjorte, og så ut som om han var født til statlig tjeneste. Han hilste på oss med et jerngrep og kom fort til grunnen til at vi var der: for å se São Paolos våpenlager.

«For noen år siden hadde vi et våpenamnesti,» sa han som om han fyrte av en ordre, med en stemme som en stakkato trommevirvel. «Her har vi rundt 20 000 beslaglagte eller innleverte våpen. Vi tilbyr mellom 50 og 100 dollar for hvert av dem.»

Obersten spant rundt på hælen og førte oss i høyt tempo bortover en korridor som var opplyst av utildekkede og grelle lysrør. De pussede veggene var nakne, gulvet slitt. Obersten førte an med støvler som ga gjenlyd i rommet etter hvert som vi sakte steg ned i det byråkratiske beistets natriumfargede buk. Han stanset ved en grå dør og vinket oss inn. Bak døren lå et lite rom der uniformerte tjenestemenn satt foran noen dataterminaler. De matet inn data og kikket opp på oss med øynene til mennesker som tilbringer livet i rom uten sollys. I den andre enden sto en gitterdør.

Obersten ropte noe, og et skyggefullt ansikt dukket opp. Nøkler ble vridd om og døren svingte utover. Vi steg inn i halvmørket.

Bak døren lå tusenvis av våpen. Alle overflater var fylt av dem, og veggene besto av smale trekasser som i et postsorteringskontor. Hver atskilte bås inneholdt et våpen med en tilhørende liten merkelapp. De hadde gått tom for plass for lenge siden, og våpnene lå strødd på benker og trestoler rundt om på gulvet. En dør førte til et annet rom, og enda et, og tilstanden var den samme i dem alle.

Her var halvautomatiske våpen fra Nord-Amerika, jaktrifler fra Kina, en 9 mm pistol fra Tyskland, en gammel muskedunder fra England. Her var hjemmelagde håndvåpen og høyteknologiske maskingevær. Svarte våpen som var så tæret av tidens tann at du så dem for deg i hendene på slaveeiere på for lengst nedlagte plantasjer. Noen var til og med merket Policia, for når brasilianske gjenger dreper en politimann, er belønningen den falne betjentens sidevåpen i tillegg til hans liv. [2]

Så slo det meg at denne våpenkirkegården – i likhet med klisjeen om at du er seks ledd fra å kjenne hele verden – på sett og vis var mer betydningsfull enn det som kom til syne i de overfylte rommene. Hvert eneste våpen her inne var, enten ved sin fabrikant eller sitt offer, skytteren eller selgeren, på en eller annen måte knyttet til en større historie. De var alle forbundet med verdenen utenfor på en dypere og dunklere måte.

Her fantes revolvere kjøpt for skattebetalernes penger, og skyts fra for lengst glemte kriger. Politipistoler og håndvåpen fra hæren, sportsrifler og jakthagler fra hele verden, mange av dem skjemmet av morderiske ugjerninger. Livets mikrokosmos – lov og orden, vold og hevn, fritid og forsørgelse – lå på utstilling blant skyggene her.

På sett og vis var denne våpenhulen et symbolsk bilde på alle menneskerettighetstragediene jeg hadde forsøkt å formidle som undersøkende journalist og menneskerettighetsreporter. Ideen til denne boken ble unnfanget i det øyeblikket – et ønske om å spore våpenets løpebane fra dets metalliske krybbe til dets blodstenkte grav. En reise for å avdekke våpenets livssyklus, for dermed å kunne forstå litt mer av døden, og kanskje til og med litt av livet.

Det finnes nesten en milliard våpen i verden – flere enn noensinne. Det anslås at tolv milliarder kuler blir produsert hvert år. Over hundre land har sin egen våpenindustri, og tjue stater opplevde nylig at barn bar våpen i konflikter. I dag kan en AK-47-rifle kjøpes for så lite som 50 dollar. [3]

Dette er harde fakta som har enda hardere konsekvenser. Og likevel, på tross av hvor sjokkerende disse tallene er å høre, var de fakta jeg ikke kjente til før jeg begynte å utforske våpnenes verden. Kanskje det kommer av at våpen altfor ofte blir glemt i mediene og på nyhetene. I løpet av karrieren hadde jeg ofte laget reportasjer om skadene skytevåpen forårsaker, men egentlig aldri om våpnene som sådan. Det var litt som med det ondes ansikt: Du visste at det var der, men du følte deg litt tåpelig når du nevnte det. Med andre våpen var det annerledes. «En kjøkkenkniv? Ble han halshugd? Herregud, så fryktelig.» Men med et skytevåpen var det mer: «Selvfølgelig var det et skytevåpen.» Våpen bare var der, bemerkelsesverdige, men ubemerkede.

I Luciciledes skyggefulle soverom hadde jeg sett ett av våpnenes ansikter: måten de kunne ta et liv på. I São Paolos politihovedkvarter hadde jeg sett et annet: måten politiet prøvde å holde tilbake og kontrollere skytevåpen på. Men dette var isolerte bilder, spredte puslespillbrikker. Å se dem hver for seg, besvarte ikke spørsmål som: Hvem har laget disse våpnene? Hvordan endte disse politipistolene opp med å bli brukt til drap? Hvem tjente på salget av disse Uziene?

Jeg kunne noen av svarene. Oppdragene og felttogene jeg hadde jobbet med, hadde vært varierte nok til det. Krigskorrespondenter er som regel bare vitne til skadene våpen forårsaker. Våpenhandelaktivister konsentrerer seg ofte bare om den verden umoralske myndigheter opererer i. Undersøkende journalister prøver å avsløre korrupte våpenselgere. Jeg hadde tjent til livets opphold i alle disse rollene, og hadde dermed fått innblikk i slike ting og mer til. Jeg hadde laget reportasjer om menneskehandel med kvinner i det østlige India, filmet slummen i Buenos Aires, sett virkningene av volden i Mexicos grenseland og dokumentert den anspente, fastlåste diplomatiske situasjonen mellom Kina og Taiwan. Jeg hadde sett våpnene i deres mange forskjellige fargenyanser. Men det fantes huller. Jeg kjente lite til jaktens verden. Jeg hadde aldri møtt en snikskytter. Aldri vært i en våpenfabrikk. Det jeg ville, var å sette disse delene sammen – å se helheten, våpenet som summen av sine mange deler.

Et slikt foretagende var naturligvis ambisiøst. Folk trakk pusten skarpt når jeg fortalte dem hva jeg ønsket å gjøre. Det var helt klart globalt. Mediedekningen var altfor fiksert på USAs forhold til våpen og bare dét, men jeg ville innta et globalt perspektiv. Våpen i USA var for meg bare toppen av et blodig isfjell.

Dette var med andre ord en reise født av både hukommelsen og nye erfaringer. En reise der jeg måtte se gjennom slitte notisbøker på nytt, i tillegg til å slepe meg gjennom forstemmende flyplasser på vei til nok et drap. På den måten ville jeg flette en fullstendig billedvev om våpnenes innvirkning på vår verden – der tråden fra et øyeblikk levd i én by, uventet kunne vise seg å være forbundet med et planlagt besøk til en annen, langt unna.

Perspektivet jeg søkte var absolutt for stort til å overskues uten en plan, så jeg bestemte meg for å dele granskningen inn i områdene våpnene hadde innvirkning på. Det fantes de som ble direkte skadd av skytevåpen – de døde, de sårede, de suicidale; de som brukte skytevåpen for å utøve en form for makt – mordere og kriminelle, politi og væpnede styrker; folk som brukte våpen som fritidssyssel – hobbyskyttere og jegere; og de som søkte å tjene penger på salg av våpen – forhandlere, smuglere, lobbyister og, til sist, produsentene. Jeg planla å ta kontakt med hvert område etter tur og forene minner og intervjuer, nye reiser og research, for å fullt ut forstå hvordan det var å leve og dø i våpnenes skygge.

Men aller først ville jeg forstå litt mer om skytevåpnene i seg selv – se deres historiske plass i verden, måten de har utviklet seg på og påvirket historiens gang. Dermed la jeg ut på en reise fra hjemmet mitt i London og nordover, til den største museumssamlingen av våpen i verden – The Royal Armouries (Det kongelige våpenkammer) i den engelske byen Leeds.

Våpensamlingen ved British National Firearms Centre (Det britiske våpensenteret) ble påbegynt for nesten fire hundre år siden. Den ble opprinnelig initiert av kong Karl I, en uheldig monark som ønsket å innføre en viss enhetlighet i kongerikets anskaffelser av våpen. Siden den tid har århundrene sørget for at samlingen vokste, og i dag kan våpenkammeret fremvise det største antallet unike rifler og håndvåpen samlet under ett tak. Om det fantes ett sted å innlede en dypere forståelse av våpnenes verden, måtte det være her.

En stormfull vårdag avtalte jeg dermed å møte sjefskonservator Mark Murray-Flutter utenfor inngangen til det offentlige museet. Han var en stor og overstrømmende mann, og hilste på meg med energiske fakter og brede smil. Han holdt fram den venstre hånden for å trykke min høyre, og det forvirret meg. Jeg kikket ned. I stedet for hud så jeg en protese. Tidligere militær, tenkte jeg, prisen en mann betaler for å oppholde seg for tett på våpen. Han overså ansiktsuttrykket mitt.

Uten å forklare hvor vi skulle, snudde Mark og førte meg med raske skritt og et flagrende slips bort fra den grå, offentlige bygningen. Vi fulgte en forblåst vei under tunge, tefargede skyer, og innenfor en ubemannet og umerket dør gikk vi inn i et vindusløst rom kledd i stål og betong. I den bortre enden sto en metalldetektor og en bevæpnet vakt, som gjennom et skuddsikkert vindu ba om å få se passet mitt. Deretter ble jeg kroppsvisitert. Til slutt kom vi inn i en dyp og rommelig avdeling som publikum sjelden oppsøker.

«Her er det,» sa Mark med et smil som bredte seg i ansiktet. «Stedet der alt er.»

Skytevåpen. Tusenvis av dem. De fylte det enorme rommet som krumme metallinsekter i søvn før et blodig daggry – sammenkrøpne, tause og demoniske. Under det kromgule lyset syntes rad på rad av alle tenkelige typer skytevåpen. Der lå de, oljede og farlige på gulvflaten. Der, sirlig og polert i reolene sine. De hang i støtter på veggen, lå hensatt i hyller, stuet vekk dypt inne i skjulte skuffer. Det var som Jorge Luis Borges’ beryktede bibliotek, men dette var våpen, ikke bøker – mer enn 14 000 av dem, i stål, tre og messing. [4] Og her var det, i motsetning til i politiets våpenlager i Brasil, orden og system – våpnenes anarkistiske potensial var under kontroll.

Det luktet historie: våpenolje og rester av korditt. Disse våpnene vitnet om tidligere kriger og for lengst glemte konflikter. Konservatorene hadde prøvd å slå kloa i alle typer våpen som noen gang var produsert, innenfor rimelighetens grenser. Da britene masseproduserte rifler, sendte de prototypen – førsteutgaven – til våpenforrådene. Der ble de copyright-stemplet med et tjukt lag forseglingsvoks og lagret. Andre steder satte maskiner i gang og spydde ut millioner av kopier, og prototypens avkom fant veien til lavbergene rundt Himalaya og Afrikas dampende jungler, etter hvert som den lille kremmernasjonen handlet og slaktet til seg et imperium.

Opprinnelsen til all denne voldelige skammen og blodige historien kunne beskues her – og dette var bare Storbritannias våpensamling. Det fantes andre også. Her hadde vi våpnenes FN – det var nesten bare spørsmål om å nevne et land, så kunne et våpen manes fram derfra.

«Den beste måten å forestille seg dette stedet på, er som et bibliotek, men i stedet for bøker har du våpen,» sa Mark og tilbød meg en kopp te. Han var en fornuftig og elskverdig mann, og interesserte seg ikke for våpen, forklarte han. I hvert fall ikke for hva de var som sådan. Denne skadde vitenskapsmannen var snarere opptatt av det de representerte. Han var sosialhistoriker, fascinert av hvordan skytevåpen passet inn i samfunnet. Om han hadde én interesse, var det utsmykningen deres, den dekorative appellen. I så henseende betraktet han seg selv som en godhjertet kurator – ikke en mann som forbandt dette rommet med våpenkontroll, med antall liv som var tatt og antall friheter som var blitt forsvart. Han var snarere interessert i deres mening.

«Jeg er fascinert av bruken av skytevåpen som statussymbol, som diplomatiske gaver, som tegn på kjærlighet,» sa han med dannelse i stemmen. «Hvordan de kan vise folk at du har ankommet. Dette gjelder i høy grad for de som eier hagler – jo høyere opp du kommer på denne økonomiske stigen, desto mindre handler det om kostnad og desto mer om prangende utforming. De russiske oligarkene og de meksikanske gjengene som forgyller våpnene sine, prøver å vise at de er allmektige.»

Vi snakket om fakta. Men da Mark skulle gi en generell innføring i våpen, fantes det på sett og vis ikke så mye å si. I denne verdenen lå djevelen i detaljene. Hvilket kaliber, hvilken modell – dette var presisjonsnivået mange våpenentusiaster konsentrerte seg om, men slikt opptok ikke meg. Jeg klarte ikke å hisse meg opp over finjusteringer som ble utført på et håndvåpen for å selge en nyere, dødeligere versjon. Jeg var mer interessert i hva disse våpnene gjorde.

Det var kanskje like godt, for når det gjaldt skytevåpenets grunnleggende konstruksjon, sa Mark at ting i grunnen ikke hadde forandret seg stort siden 1300-tallet. Det eneste et skytevåpen trenger, forklarte han, er et løp, et prosjektil, en utskytningsmetode, en form for antenning og en retning å sikte i. All utvikling siden disse prinsippene først ble unnfanget, dreide seg stort sett om å perfeksjonere prosessen.

«De er kanskje lettere og mer kompakte, men de er i bunn og grunn de samme,» sa han og bøyde seg over kruset. «To store omveltninger har funnet sted i utviklingen av skytevåpen. Utviklingen av den selvstendige patronen tidlig på 1800-tallet, og av våpen som skyter automatisk – oppfunnet av britene, av Hiram Stevens Maxim.» Kanskje var dette årsaken til skytevåpnenes vedvarende popularitet, tenkte jeg. At det finnes en forlokkende enkelhet i måten de fungerer på. [5]

Mark drakk opp teen sin, reiste seg fra bordet og ba meg bli med. Han ga meg et par hvite hansker, før vi som ondsinnede pantomimeartister steg inn blant hyllene. Der begynte han å rekke meg rifle etter rifle, med urovekkende likegyldighet.

Nærmest oss sto et Gardner-gevær – et femløpet, hånddrevet maskingevær som ble matet av et vertikalt magasin. Når man vred på sveiven, forklarte han, ble en kule ladet inn i kammeret, sluttstykket lukket og geværet avfyrt. [6] Det var en del av et viktig landemerke i våpnenes utvikling. Det fantes til og med mennesker som så sivilisasjonens ansikt i denne mekaniserte funksjonen, simpelthen fordi Gardner-geværet fungerte ut ifra prinsippet om serieproduksjon. I den forstand ble maskingeværet av enkelte betraktet som produktet av en rasjonell kultur. Omvendt ble kulturer som var ute av stand til å skape et slikt drapsvåpen, betraktet som mindre siviliserte, og kunne dermed underkastes det britiske imperiets styre.

Slike mennesker ville latt seg imponere her, for i dette befestede kammeret var veggene fulle av maskinpistoler. Det sto også noen luftvernkanoner ute på venstre side, opprinnelig konstruert for å bekjempe luftballonger i den amerikanske borgerkrigen. Til høyre sto kinesisk-produserte DShK-er, kanoner på hjul med det hengivne kallenavnet Sweetie. Disse sto ved siden av en lav rekke med rekylfrie rifler som en gang ble brukt mot stridsvogner. Og der, i enden, hadde de russiske rifler som kunne skyte under vann. Sivilisasjonens fremgang utstilt i dødelig metall.

Alle disse våpnene fortalte en historie på sin egen måte. De fortalte hvordan rifler og pistoler hadde snudd historiens gang. Hvordan mordet på erkehertug Ferdinand i Sarajevo utløste første verdenskrig. Hvordan drapet på Martin Luther King drev USA nærmere likestilte raserettigheter. De fortalte hvordan våpen har bidratt til fremskritt i industrielle produksjonsmetoder og utvikling av moderne medisin. Og de vitnet alle om død.

Der, på den borteste veggen, inneholdt et stativ en velkjent form: det lange, krumme magasinet, trekolben, jernsiktet. Et skytevåpen som kunne avfyres automatisk som et maskingevær, eller med enkle skudd, som en snikskytterrifle; som kunne slenges ut i en elv og slepes gjennom gjørme uten å gå i vranglås; et så populært våpen at titalls millioner av det var produsert. Det var en Kalasjnikov, eller en AK-47, det mest berømte og dødeligste skytevåpenet i verden. Det har vist seg å være så praktisk og morderisk i moderne konflikter at det til og med figurerer på våpenskjoldet til Zimbabwe, Burkina Faso og Øst-Timor. Det finnes statuer tilegnet det på Sinaihalvøya i Egypt og de støvete slettene utenfor Bagdad i Irak. Det har fått oppkalt en cocktail etter seg, og er også et drikkevaremerkenavn, solgt på flasker støpt i geværets ikoniske form. Så omfattende har våpenets globale tiltrekningskraft vært, at enkelte foreldre endog har kalt sitt barn «Kalasj».

Mark strakte fram en hvit behansket hånd og løftet ned et fra Kina.

«Dette er en type 56,» sa han og la løpet mot ansiktet. «Ja da, det er fra en nordlig provins. Den sammenleggbare kolben var ny.» Det kom fra Statsfabrikk 66 og var bare ett av 15 millioner makne produsert der siden 1950-årene. Han trakk fram et annet, fra 1981, sa han, også kinesisk. Han strøk fingeren over de to første sifrene i serienummeret. «Det finnes rundt nitti varianter av denne typen,» sa han og pekte på en uhyggelig, svart versjon – med hard, sammenleggbar metallkolbe. «Østtysk.» Han hadde ikke behøvd å si mer. Det så østtysk ut. Det hadde ikke noe morsomt ved seg.

Man kunne se nasjonale særtrekk i mange av disse våpnene, selv om de var subtile. Den finske versjonen hadde en viss eleganse over seg – en rørformet kolbe som fikk en til å tenke på nordeuropeiske skoger og stearinlys. Den egyptiske hadde et lite tre preget inn, og var spesiallaget av Maadi-selskapet med gamle, importerte russiske maskiner. Den nord-koreanske så billig og selvmedlidende ut – med en liten kommuniststjerne nederst. De unge rødegardistene, en styrke bestående av femten år gamle koreanske studenter, brukte denne modellen. Den var i hvert fall lett nok for de underernærte kroppene deres. Så var det AK-er fra Pakistan, fra Russland, fra Kina – noen ganger et dusin fra bare ett land. De hadde til og med et gammelt Vietcong-eksemplar – riflen som skulle vise seg å bli den maksimale utjevner på slagmarken mot den mektige amerikanske hæren.

Men geværet som fanget blikket mitt, var gyllent: en glitrende, forgylt AK utformet til minne om slutten på Iran-Irak-krigen i 1988. Saddam Hussein delte dem ut som gaver – en slags oljefyrt bling-stas i begrenset opplag.

«Den må jeg få holde,» sa jeg. Noe i meg følte historiens sug, det enestående ved hele situasjonen. Jeg ville bli tatt bilde av med geværet, iført digre solbriller og skjorten åpen i halsen.

«Veldig arabisk,» sa Mark, tok den forsiktig fra meg og la den tilbake på hyllen.

Han førte meg til en annen reol. Her fant vi en libanesisk halvautomatisk M16 – denne var laget av amerikanske Colt. Ved siden av den lå en M16 beslaglagt fra IRA – med nedslipt serienummer og det hele. Bortenfor den lå en rad med futuristiske og flate, svarte belgiske FN F2000-er – et våpen som var høyt skattet av oberst Gaddafis morderiske styrker. Alle hadde de noe oppfinnsomt ved seg – etter hvert som man flyttet seg langs raden, oppdaget man at mange hadde små modifiseringer som forbedret dem i forhold til de forrige.

«Hvis jeg finner en ny måte å beskytte meg på, vil du finne en ny måte å forhindre det på,» sa Mark.

Så trakk han, med en viss ærbødighet, fram en 1805-modell av Baker-riflen – brukt på Waterloos slagmarker i 1815. Den veide omtrent det samme, sa han, som den britiske hærens SA80-rifle i dag: bortimot fem kilo. Jeg fikk holde den, og så for meg en redd syttenårig menig som knuget trekolben med barnehender og fryktet alt som skulle komme.

Vi beveget oss fra militære våpen og videre til et stativ med jaktvåpen, bemerkelsesverdige for sin opprinnelse og pris. Mark trakk fram en jaktrifle – en Rigby .375 Magnum – båret av en av president Roosevelts ledsagere under en afrikansk jaktekspedisjon i 1909. En liknende rifle gikk for nesten 32 000 dollar på en auksjon. Ved siden av sto en M30 Luftwaffe Sauer & Sohn Drilling, verdens dyreste overlevelsesvåpen. Det var en treløpet hagle med hakekors og det hele, konstruert for at det tyske Luftwaffes piloter skulle unngå å bli tatt til fange. Man kunne se Hermann Görings besettelse for skjønnhet og godt håndverk i dette elegante og totalt upraktiske våpenet. Og idet jeg tenkte at nå kunne det ikke bli dyrere, viste Mark meg det mest kostbare våpenet i samlingen: en arabisk spesialbestilling av en Smith & Wesson Model 60, utført i kruttblå farge og belagt med 984 diamanter. Den kostet over 120 000 pund.

Men det var ikke denne overfloden som vekket oppmerksomheten min. Skjult blant en rad aldrende rifler, lå prototypen til Magazine Lee Enfield-riflen fra sent på 1800-tallet. I hærens terminologi het den MLE, eller Emily, riflen som tusener på tusener av britiske soldater knuget i sine hender da de marsjerte i døden under første verdenskrig, og en av de første av de mange millionene som ble laget. Det var den som hadde gitt meg min første innføring i våpnenes verden – den jeg lærte å skyte med i Army Cadet-styrken.

Før jeg rakk å bli for distrahert, førte Mark oss til en liten og ubestemmelig kiste med skuffer – et kuriosakabinett. Han åpnet skuff etter skuff med diskrete skytevåpen brukt av de hemmelige tjenestene. Jeg fikk se den berømte pistolen til James Bond, en Walter PPK, 9mm; [7] en Parker pennepistol; en «ermepistol» laget for å bæres i et jakkeerme; skytevåpen forkledd som lightere, ringer, personsøkere, beltespenner og pennekniver. Alle sammen tilsynelatende harmløse, og alle i stand til å drepe.

«Som små ekorn,» var Marks kommentar. De appellerte i hvert fall til fantasien – hemmelige agenter og honningfeller, og en eim av klamme møter i Øst-Berlins tåke. Vi fortsatte, og alle rifler som fanget Marks oppmerksomhet, ble tatt fram, undersøkt og beundret. Slik gikk tiden i dette rommet uten sol- eller retningslys. Det kjentes som om vi befant oss i et enormt mausoleum – en våpengrav. En klaustrofobisk følelse tok form i meg, og de summende lysene i taket begynte å gjøre vondt i øynene. Så var det plutselig på tide å ta farvel.

Jeg hadde et siste spørsmål. Jeg spurte Mark om hånden hans. «Mistet du den i en skyteulykke?»

«Nei,» svarte han. «Jeg var thalidomidbarn.» Sent i 1950-årene forårsaket en pille som ble foreskrevet mot morgenkvalme, at hundrevis av barn ble født med lyter. Den kunstige hånden hadde ingenting med skuddskader å gjøre. Han smilte og tok avskjed, og etter en ny kroppsvisitering for å sjekke at ingen hemmelige pennepistoler hadde endt opp i lommen min, forlot jeg stedet.

Mørket falt på, og jeg gikk fra dette hemmelige hvelvet med sitt morderiske innhold, ut i duskregnet i den dunkle, nord-engelske byen. Et thalidomidbarn, tenkte jeg og trakk opp kragen. Sånn går det når du tar ting for gitt.

Jeg våknet til lyden av en krangel. Daggryet hadde nettopp nådd fortauene i Genève, og horene hadde vært oppe hele natten, men de hadde fortsatt ikke skaffet seg en god natts inntekt. Den slags kan være en prøvelse for noen hver.

Jeg skjøv opp vinduet og kikket ned. Det rosa neonlyset til Le Player’s sexklubb vibrerte i det tidlige morgenlyset. De transseksuelle, som hadde stått og viftet med sine lange bein mot forbipasserende menn, hadde forlatt fortauet foran World’s Elite flere timer tidligere, men damene fra Kongo var der fortsatt. De visste hva arbeid egentlig var, og plystret og nappet i ermene til mennene som søkte trøst utpå morgenkvisten. De bar søt parfyme og var harde i ansiktet.

Etter Leeds hadde jeg dratt hit til Sveits for å få klarhet i hvor mange skytevåpen det fantes i verden. Kvelden før hadde jeg lest at det i 2007 ble anslått at det fantes omtrent ett skytevåpen for hver sjuende person i verden, at politistyrker hadde rundt 26 millioner skytevåpen, hærer 200 millioner [8] og sivilister resten: 650 millioner. [9]

Disse tallene kom fra The Small Arms Survey, en organisasjon basert i Sveits som lå en drøy kilometer fra der jeg bodde, og som var målet for mitt neste besøk.

Jeg hadde et møte med sjefen, Eric Berman, denne formiddagen. Det fantes nesten en milliard våpen der ute, og jobben hans var å gi dem et skinn av statistisk orden. Han var på sett og vis et verdensomspennende orakel for fakta og tall om våpen. Absolutt en mann det var verdt å treffe. Jeg kledde på meg og forlot hotellet, passerte de plystrende damene og bega meg ut i Genèves våknende gater.

Small Arms Survey lå i Avenue Blanc, og området kunne ikke vært mer sveitsisk. Organisasjonens kontor lå bortgjemt i samme bygning som delegasjonene til Myanmar, Kapp Verde og Tanzania. Ved siden av lå en sjokoladebutikk med en forvokst kakaokanin i vinduet. Bortenfor den igjen lå en handelsskole, et legesenter og revisjonsfirmaet Swiss Audit & Fiduciary Services Company. Det hele hadde en aura av sterilitet og orden som var fjernt fra våpenvoldens blod og gørr.

Jeg ringte på klokka. Eric ble budsendt. Mens jeg ventet, bladde jeg i tidsskriftene på venterommets bord: Defense News International, Security Community, Asian Military Review – våpenrelaterte titler med en bitter undertone. Det samme kunne sies om fotografiene på veggene. Et av dem viste kulehullene i et vindu med utsikt mot et skittent industriområde i La Vela Gialla, et italiensk strøk som ble styrt av mafiafamilien Camorra. Et annet var av en narkolangers hånd i Brooklyn som knuget en Colt Python .357 Magnum sammen med ti femdollarspakker med crack-kokain. Et annet bilde, også det i svart/hvitt, var av liberiske ungdommer med Kalasjnikov-aktige geværer i hendene og bandanaer på hodet. De glodde biskt inn i den urokkelige linsen. Skytevåpen og deres mange ansikter rundt om i verden.

Eric dukket opp, tok meg i hånden og førte meg inn i et møterom. Vi satte oss, og jeg begynte å forklare at jeg skulle skrive denne boken om en væpnet verden, og at …

«Du trenger ikke å godsnakke med meg,» sa han og overrasket meg. Jeg trodde dette skulle bli en hyggelig samtale. Han så hyggelig ut – slank, middelaldrende, velstelt. Han minnet meg om en av disse forsiktige redaktørene du treffer i britiske aviser: dyktig uten å være eksentrisk, oppmerksom uten å bikke over i det besettende.

«The Small Arms Survey har mange synspunkter på skytevåpen,» fortsatte han og besvarte et spørsmål jeg ikke hadde stilt. «Vi har ikke ett enkelt synspunkt. Mine personlige grunner til å gjøre dette, er veldig annerledes enn mine kollegers …» Så begynte han å forklare at organisasjonen verken er for bevæpning eller imot skytevåpen. Han stoppet opp, så på meg og sa: «Still meg et konkret spørsmål.»

Så da gjorde jeg det. «Hvor mange skytevåpen finnes det i verden?»

Men det går ikke an å bare komme med et tall, sa han. Til slutt, etter å ha fortalt meg at organisasjonen gjennomgår 193 av FNs medlemsstater og sagt hvor vanskelig det er når man ikke har tilgang til pålitelige data, ga han meg tre rapporter: «875 millioner var det globale anslaget.» Deretter sa han at antallet kunne være høyere – dette tallet var sju år gammelt. Han snakket om at tallene fra militære styrker og politistyrker er omgitt av hemmelighold, at organisasjonen måtte anslå antallet skytevåpen som de enkelte militære styrkene har ved å se på antallet soldater en nasjon har på høyden av sin makt, for når hærstyrkene reduseres, blir våpnene ofte bare lagt på lager. Dette var utfordringen ved å skaffe seg et samlet overblikk. Men én ting var sikkert, sa han: Flere våpen blir produsert globalt hvert år enn de som destrueres.

Jeg spurte ham om telling av antall våpen i de forskjellige militærstyrkene kunne bidra til å fremme et våpenkappløp mellom landene.

«Det er et lettvint argument,» sa han med et glimt av irritasjon dypt inne i øynene. Jeg ble nysgjerrig på hvor defensiv han var, og sa det til ham.

«Det er vanskelig å gi deg konkrete svar,» sa han og la armene i kors.

«Det finnes ikke noe klart forhold mellom mengden skytevåpen på et gitt sted og voldsnivået der,» sa han. «Det går godt an å vri argumentene til fordel for eller imot våpenkontroll. Du kan velge og vrake. Du må være svært forsiktig med dette spørsmålet, ettersom det så lett kan manipuleres og misbrukes. Enkelte mennesker forstår bare ikke hvor komplisert det er.»

Han så at jeg stirret tilbake på ham over notisboken, og slapp ut pusten. Du må bare være varsom, sa han. «Journalister kan ta en liten bit av det du har sagt for å fremme en viss dagsorden, og det har jeg ikke lyst til å bli innblandet i.»

Mens han snakket, gikk det opp for meg at denne newyorkeren, som hadde et kart på veggen over en haikerute han for flere år siden hadde fulgt i Kongo, og som hadde bodd i Israel, Kenya, Mexico og Kambodsja, ikke var helt ulik meg selv. Skytevåpen hadde sendt ham verden rundt, og hans syn på dem var like omskiftelig som den sandholdige grunnen av faktiske forhold han trådte på.

Jeg hadde håpet å møte en guide – en som kunne ha viste meg en intellektuell og faktabasert vei inn i våpnenes verden. Men jeg hadde truffet en som nektet å la seg fastholde av én mening, og som i stedet til enhver tid valgte de omskiftelige fortolkningene som kunne utledes av omskiftelige tall. Han fortalte meg at våpnenes verden hadde forandret ham, at han nå ser annerledes på informasjon og må være mer varsom i ordvalget når han skal beskrive organisasjonens funn. Skytevåpen er i seg selv åpenbart et politisk tema, og han bestrebet seg på en bevisst nøytral stemme.

Han slappet gradvis av, og viste meg kontoret sitt. Det var fylt av mykere ting: menneskeheten i form av nipsgjenstander som hadde lite med våpen å gjøre. En brevpresse fra Den sentralafrikanske republikk, en gravstøtte fra Gabon, et frimerke fra Republikken Guinea, surrealistisk nok med et bilde av Carrot Man fra filmen Lost in Space. En uåpnet flaske kasakhstansk vodka sto på en hylle.

«Sørg for å skrive at den er uåpnet.» Og det gjorde jeg, for i våpnenes verden må du tydeligvis være forsiktig med fakta.

Det er tross alt et spørsmål om liv og død.

II

Smerte

2

De døde

Våpnenes fjell av døde i kalde tall – Honduras – det farligste sted på jord – tragedien til tre myrdede kvinner på en gulblek gate – et besøk i det brannherjede likhuset i San Pedro Sula – en journalist i arbeid og en nattlig skyteepisode – balsameringskunstens hemmeligheter.

Skytevåpen dreper, og det i et veldig omfang, for selv om vi lever i en verden av atomvåpen og bakke-til-luft-missiler, kjemisk krigføring og bombekastergranater, er det skytevåpnene som på grunnplanet forårsaker de store skadene. [10] Skytevåpen trumfer alle andre drapsmetoder, og antallet drepte ved skyting er blodig ubestridelig. Selv om døde mennesker ikke kan snakke, byr de på en del statistiske sannheter.

Globale tall er vanskelige å oppdrive, men anslag fra internasjonale studier tyder på at mellom 526 000 [11] og 600 000 [12] voldelige dødsfall finner sted hvert år. FN-data om drap viser at i områder med et høyt antall mord, skjer de aller fleste med skytevåpen – ofte over 80 prosent av dem. [13] Et angrep med skytevåpen har omtrent tolv ganger så stor sannsynlighet for å drepe deg som et angrep med andre og mer intime midler, for eksempel kniv. [14] Tar man i betraktning at så mange som 90 prosent av dødsfall i konflikter skyldes skyting, [15] virker det rimelig å anslå at det finner sted 300 000 drap med skytevåpen hvert år. Så har vi selvmordene. Verdens helseorganisasjon har anslått at mer enn 800 000 mennesker tar sitt eget liv hvert år. Siden en av de mest utbredte måtene å gjøre det på er med skytevåpen, virker det også rimelig å anslå at det årlig finner sted 200 000 selvmord med skytevåpen. [16]

Til sammen vil det altså si at ca. en halv million mennesker dør hvert år ved skyting.

Dødsfall forårsaket av skytevåpen er åpenbart forskjellige fra land til land. Hvis du bor i USA eller Canada, står selvmord for flertallet av dødsfall ved skytevåpen. I land som Brasil, Mexico, Colombia og Albania er størstedelen av dødsfall ved skytevåpen drap. Øst-Europa og Sør-Afrika har en mengde mord, men ikke mange med skytevåpen. Sør-Europa og Nord-Afrika har ikke så mange mord, men når de inntreffer, er det svært sannsynlig at de skjer med skytevåpen.

USA skiller seg ut. Amerikanerne utsettes årlig for mer enn 80 000 ikke-dødelige skader og 30 000 dødsfall forårsaket av skytevåpen. [17] Det tilsvarer drøyt 80 dødsfall om dagen. Enda verre blir det når man reiser sørover. Selv om Latin-Amerika er hjemmet til bare 14 prosent av verdens befolkning, står verdensdelen for 42 prosent av alle dødsfall ved skytevåpen i global målestokk. [18]

Men disse tallene tilslører et problem. Som Eric Berman fortalte meg, er det grunnleggende vanskelig å få tak i tall som overhodet er noe verdt. Mange land har ikke pålitelige metoder for å fastslå hvor mange som har dødd voldelig, og enda mindre hvordan. Selv i relativt utviklede Sør-Afrika, der dødsfall ved skytevåpen overskygger alle andre «ytre» dødsårsaker, er bare en tredjedel av registrerte dødsfall tilgjengelig for analyse. [19] Verdens helseorganisasjons dødelighetsdatabase oppgir tall for bare sju afrikanske land sør for Sahara.

Men fra tilgjengelige data vet vi at hvis vi ser på rangeringer av hvordan folk blir myrdet, topper Puerto Rico statistikken ved at 95 prosent av drapene skjer med skytevåpen. [20] Vi vet også at i rene tall har Brasil de fleste skytevåpendrap i verden når man unntar krigssoner. [21] Og det vil kanskje overraske enkelte at det verste stedet i verden når det gjelder skytevåpenvold per capita ikke er USA, men det sentralamerikanske landet Honduras. Der ligger også den byen som utmerker seg som verdens episentrum for skytevåpenvold: San Pedro Sula – den voldeligste byen i verden utenfor en krigssone.

Denne kjensgjerningen var ny for meg. Jeg hadde vært i Latin-Amerika før – historien om skytevåpenvold i Brasil var bare en av en rekke reportasjer jeg hadde laget de siste femten årene. Jeg hadde reist til mange land i verdensdelen med kamera i hånden for å rapportere om alt fra narkotikaavhengighet av det kraftige kokainavfallet paco til venstresidens fremgang i latinamerikansk politikk. Men jeg hadde aldri vært i Honduras som noe annet enn turist, og selv da var volden som hjemsøker landet, skjult for meg.

Men denne gangen følte jeg at jeg måtte reise rett til San Pedro Sulas mørke hjerte, for å dokumentere hva som skjedde med de døde i denne byen av usunne, våte gater og eføybehengte trær, og se hvordan folk taklet å leve med det konstante nærværet av skyting.

Liket lå ute i sukkerrøråkeren blant nattens skygger. Vi snublet gjennom mørket og plantasjegjørmen i det omskiftelige lyset fra politibetjentenes mobiltelefoner, som de brukte for å vise vei. Månelyset på den sentralamerikanske nattehimmelen var svakt, og det fantes ikke noe budsjett for lommelykter, så betjentene hadde kjørt fram likbilen for at frontlyktene skulle kaste et lavt lysskjær over stubbene i åkeren. Telefonene fikk gjøre resten.

Meldingen var kommet over radioen som om det hastet på mordåstedet, men liket hadde gått i oppløsning for lenge siden. Imens hadde sukkerrørene vokst opp gjennom mannens jeans. De hadde trengt inn i den flekkete huden, og spirte nå gjennom kroppen som om knoklene selv hadde vokst. De så ut som liljer i halvmørket, og man så ikke forskjell på knokler og sukkerrør.

«Se, hendene hans er bundet,» sa en av åstedsgranskerne på spansk. Han var iført klinisk vernedrakt, men siden han brukte en søppelkurv til å legge knoklene i, var det tydelig at alle bekymringer for bevisforspillelse for lengst var blitt borte i de mørke krokene av talløse andre åsteder.

«Er det et ribbein?» Mobiltelefonene ble holdt nærmere bakken.

«Nei. Det er en kvist,» sa en stemme i bekmørket.

«Jeg har funnet hodeskallen hans,» se en annen. Et dyr måtte ha slept den unna, tenkte jeg.

«Ser ut som om den er blitt skåret av,» sa den første stemmen. Jeg tok feil. I det skiftende lyset kunne man se det forrevne hullet der en kule hadde slått inn, og kunne bare håpe at de hadde skutt ham før de skar av ham hodet. Uansett gjorde de bundne hendene og den ensomme døden ute i en åker det klart at dette var et gjengmord.

Det var dette jeg var kommet for å se, og det hadde ikke tatt lang tid. Jeg hadde vært her i bare kort tid, og dette var det åttende liket jeg hadde sett. Honduras var uten tvil et veldig voldelig sted. I 2012 ble i gjennomsnitt tjue mennesker drept hver dag i dette landet på åtte millioner – en mordrate på 90,4 per 100 000 innbyggere. [22] I USA er den på rundt 4,7. [23] Byen San Pedro Sula, som jeg nå befant meg i den mørke utkanten av, var enda verre. Her var mordraten 173 per 100 000. [24] I 2013 var bare denne administrative regionen vitne til knappe seks drap om dagen.

Volden skyldtes delvis at San Pedro Sula lå der den lå. Byen lå kilt inne mellom Colombias og Bolivias narkobaroner i sør og kjøperne fra USA i nord, og hadde utviklet seg til et naturlig miljø for vilkårlige drap og ren smerte. Det ble antatt at rundt 80 prosent av kokainen som nådde amerikansk jord, ble smuglet gjennom dette området. Og mens dopet flommet oppover, kom våpnene nedover – fra nord til sør, ned fra verdens største våpenproduserende land. [25]

Disse realitetene hadde, kombinert med fattigdom, korrupsjon og straffrihet, gjort San Pedro Sula til en by der gjenger kjempet mot gjenger og karteller kjempet mot karteller om den enorme fortjenesten narkotikaen kunne innbringe. De fryktede meksikanske syndikatene Zetas og Sinaloa hadde også blitt lokket hit, og hadde slått seg sammen med lokale gjenger som MS-13 og Calle 18. Og i kjølvannet deres fulgte død.

Noen dager tidligere så jeg på klokka idet flyet krenget over San Pedro. De frodige åsene i nasjonalparken El Merendon grenset mot byen i øst, og Choloma-distriktet strakte seg langt mot nord. En spredt kirkegård lå i klatter på den grønne bakken under oss. Klokka var 15.30. Flyet stupte ned mot rullebanen, som kom susende mot oss. Jeg skriver dette fordi en mager politimann også kom til å notere dette tidspunktet – med slitt kulepenn i en forfallen politistasjon oppe i åsen nær kirkegården jeg nettopp hadde sett. Tidspunktet ble skriblet ned ved siden av navnene til tre kvinner som var blitt skutt i nøyaktig samme øyeblikk.

Den første var Lesley Lopez-Pena. Hun var tjueto, enslig og arbeidsløs. Da hun døde, noterte politimannen, var hun iført blå jeans og grå sandaler. I korsryggen hadde hun en tatovering av solen. Det andre offeret var Miriam Portillo. Hun døde med to kuler i ryggen og en i brystet. Den tredje var Karen Contreros. Rapporten oppga at undertøyet var rosa og at hun hadde fem skuddsår i brystet, et i magen, et i skulderen og et i pannen.

Disse tre kvinnene hadde vært på vei hjem etter en tur utenfor byen. En av dem hadde en kjæreste i fengsel, et gjengmedlem, og de hadde vært og besøkt ham. De hadde sannsynligvis gitt den unge mannen litt marihuana eller noen piller for å avhjelpe kjedsomheten, før de dro tilbake. De ble tatt mens de lo på vei ut av en ombygget skolebuss, og falt samtidig for snikmordernes kuler. Da hun døde, slapp en av dem fra seg en Spiderman-barnesykkel som hun hadde kjøpt på markedet en time tidligere.

Politimannen skrev ikke ned noe motiv. Mord som disse var bare en ny tråd i narkokrigenes endeløse, sørgelige vev.

På vei til stedet der kvinnene var blitt skutt, hadde sjåføren min Frank svingt inn til siden av veien og klistret svart teip over telefonnummeret på siden av drosjen. Han brettet også demonstrativt et hvitt ark og festet det over nummerskiltene. Han visste at gjengene kom til å merke seg slike detaljer, og han ville ikke de skulle komme hjem til ham og oppdage at han hadde kone og barn.

Da han satte seg inn igjen, insisterte han på at jeg skulle rulle ned vinduet. «Hvis de ikke kan se inn, vil de tro at vi er fra den andre gjengen,» sa han. «Da åpner de ild.» Han tok ingen sjanser.

Da vi ankom åstedet for forbrytelsen, var lyset i ferd med å svinne raskt, og rettsmedisinerens bil hadde tatt med seg likene. Blod flekket fortsatt til den sandete veien, og en liten tarmbit som var blitt blåst ut av den ene jentas rygg, lå som en motbydelig skamplett midt i veibanen. Jeg dyttet til den med foten, og så den skjelve i det elektriske lyset. Kanskje hadde rettsmedisineren det for travelt til å rydde opp. Det var tross alt blitt utført mer enn 6000 drapsobduksjoner i løpet av de siste tre årene her i San Pedro, sammenliknet med bare 62 obduksjoner av naturlige dødsfall. [26]

Jeg gikk bort til en klynge mennesker som satt litt unna veien. Det milde dramaet i en brasiliansk såpeopera utspilte seg på en firkantet fjernsynsskjerm som var opphengt utenfor en brakke. Et bål spraket i et oljefat, og bilers frontlykter opplyste området og kastet dansende skygger. En mann i hvit fotballtrøye med England på, snudde seg mot meg.

«Tre kvinner?» sa han. «Ja – Jeg hørte femten skudd og så dem falle. De lå der i et kvarters tid før politiet kom, men da hadde de også vært døde i et kvarter.»

Spansken hans var rask, og siden han gjentok ordet «kvarter», ble jeg forvirret.

«Journalistene var her før kriminalteknikerne kom,» sa han som om det var klargjørende, og en stor dame ved siden av ham begynte å skrike. Jeg ante ikke hvorfor.

«Gjengene gjør dette som et slags teater,» sa mannen i fotballtrøya. «De velger hvor de vil at likene skal ligge, og etterlater seg hylsene. De gir blaffen. Vi har hauger av lik her, og politiet sier at de etterforsker dem, men ingen blir tatt. Ingen kommer i fengsel.»

Kulene var 9 mm. «Claro.» Selvfølgelig. Det er favorittvåpenet til den fryktede gjengen Calle 18, som styrer disse gatene. Dermed hadde han ikke mer å si, og gikk tilbake til skyggen ved skuret sitt. Da jeg gikk bort til noen andre, trakk også de seg tilbake til mørket. Gjengene var alltid her og fulgte med. Det var bare sånn det var. Drapene førte med seg maktesløshet, fortvilelse og til slutt taushet.

Oppe i en bakke ved siden av oss sto en opphøyd hytte av slaggbetong. Lyset som sivet ut av vinduene, avtegnet omrisset av de som var der inne, og plutselig begynte de å heve stemmene. De var evangelisk kristne. Midt i alt dette var kanskje Gud den eneste som var verdt å snakke med. Nedenfor sto en rad med tjorede, slitne hester og snøftet i mørket, skremt av lyden. Ropene til de få troende steg opp mot den brokete himmelen. Og der ute et sted, ute i mørket og i enda større stillhet, lå tre nye lik i en av San Pedros kommunale kjøleenheter.

Utenfor likhuset satt en mann i kortermet skjorte og skitne bukser og ventet, mens han sugde på en pose med brusende drikke gjennom et bøyd sugerør. På dette tidspunktet stekte solen allerede mot ansiktet, og det var mange timer til heten ville gi seg. De forbipasserende bilene virvlet opp små støvskyer. Ingen sa noe.

Ved siden av ham sto lokket på en likkiste støttet opp med en kjepp. Den var tom, men han levde i håpet. En kjapp begravelse kostet 2500 lempira – 120 dollar – han kikket på de lutryggede slektningene som forlot likhuset med gustne ansikter og verkende øyne, og sugde videre.

Han var fra begravelsesbyrået Funeraria San Jose, en av de mange begravelsesagentene som daglig kom hit til verdens travleste likhus. Det ville ikke ta lang tid før han fikk en kunde. Hans navn var Marco Antonio Ramos. Han var femtitre og hadde ikke trodd det var dette han skulle holde på med, men en jobb er en jobb, og dette var en god jobb. Han hadde solgt seks kister bare den siste måneden.

Jeg spurte ham hvorfor han gjorde det.

«Penger. Jeg fant en vei gjennom livet med disse kistene,» sa han ubekymret.

«Preparerer du likene for begravelse?»

«Slik at slektningene kan åpne lokket og ta farvel med sine kjære – de som fortsatt har ansiktet i behold.» Det finnes minst ti begravelsesbyråer her i San Pedro, men likevel går forretningene strykende. På samme måte som døden hadde lokket Marco til denne porten, hadde den også ført meg hit – jeg var her for å se hvordan det kommunale likhuset taklet så mange skytevåpenmord.

Noen ropte etter folk ved porten.

«Er det noen fra Baracoa her?» lød ropet.

En lut, stor kvinne gikk inn med ryggen kroket av vissheten om det som lå på den andre siden. Her fikk de inn så mange som tretti lik om dagen, de fleste etter en voldelig død. Jeg snudde meg og gikk mot besøksinngangen, den eneste personen som gikk inn gjennom porten den formiddagen uten tårevåte eller livløse øyne.

Innenfor ble jeg møtt av dr. Hector Hernandez. Han var likhusets bestyrer, en velstelt mann med grått hår og tålmodig ro, nøyaktig og profesjonell. Han førte meg til en stor og tom forelesningssal. Malingen skallet av veggene, og det kjentes som om ingen hadde undervist her på årevis. Han pekte på et respatexbord og trakk bort en falleferdig stol. Hectors ansikt var nesten nedsmeltet av tretthet. Han hadde et team på 146 personer, begynte han. Blant dem 68 leger, to rettsodontologer, fire toksikologer, to mikrobiologer og én psykiater.

En psykiater? Jeg avbrøt ham.

«Likhuset er ikke bare for de døde,» forklarte han. Det gjengene gjør med ofrene er noen ganger så grusomt at merkene de etterlater seg på likene, etterlater mye dypere merker i psyken til de pårørende. Drapsmennene har tross alt en metode. Den ender nesten alltid med en kule i hodet – som de foretrekker å bruke en 9 mm til å avfyre – men de torturerer ofrene først. «Volden her er intim, men det er skytevåpenet som sender dem til den andre siden,» sa han.

Hector sukket da jeg spurte om denne daglige forsyningen av lik hadde påvirket moralen hans. Han hadde resignert.

«På ti år mellom 2003 og 2013 hadde vi over 10 000 obduksjoner, og 9400 av dem resulterte ikke i noen etterforskning. For meg er dette det vanskeligste: denne straffriheten. Ingenting er blitt etterforsket.»

Akkurat nå hadde han 68 lik til oppbevaring; 48 av dem DNA-identifisert, de andre 20 ukjente. De fleste hadde dødd for tidlig og på voldelig vis.

«Hvis ingen henter liket etter tretti dager, begraver vi det anonymt,» sa han. I fjor ble 120 mennesker gravlagt på denne måten, de fleste av dem menn mellom 18 og 30. Deretter spurte jeg hva som var blitt værende hos ham i løpet av de seksten årene han hadde jobbet der, hvilket minne om all denne volden som hadde slått ham mest.

Han sugde i seg luft. Mord på en hel familie er vanskelig, sa han med avmålt og nøyaktig stemme. Som den gangen han så en død mor som fortsatt knuget de tre barna sine i armene. Gjengene hadde sparket inn baderomsdøren og drept dem samtidig. Så er det de andre. I denne byen betyr det likene som kommer innpakket – surret sammen i grå sekker. De dør en smertefull død, sa han, med beina bundet fast til ryggen, forslåtte ansikter og manglende tenner. En gang fant de 26 lik i sekker som det på et jorde: en dyster innhøsting.

Plutselig reiste han seg som om minnet var for smertefullt å dvele ved. Han rettet på slipset og vinket at jeg skulle bli med. Vi gikk gjennom en dobbelt svingdør og ut til disseksjonsrommet. Det ble en brå vending fra å snakke om døden til å se den.

Flisene hadde løsnet på gulvet, som var dekket av vann. Neonlysene summet og ga fra seg en kvalmende glød, og veggene var tilgriset og våte. Og der, til venstre, lå et lik plassert på siden. Det – han – var nakent, og beina skeive og forvridde. Han var blitt skutt i kjeven, og fluene flagret over ham.

Bestyreren lente seg mot meg i den sirupstunge luften og sa det ikke fantes noen reell infeksjonsfare. «De døde er sunne. De omkom ikke av sykdommer.» Senere gikk jeg ut og så sekker med væskende avfall henslengt mot en vegg, med avsindige fluer i tjukke skyer over piplende spor av svartnet gørr, og var ikke helt sikker.

Vi gikk, og jeg fulgte Hector ovenpå. En brann hadde herjet i halve likhuset en sommernatt året før, og nå forfalt andre etasje – forvrengte jerngelendre og flekkede vegger. Dette er tilstanden i Honduras’ likhus. Som om døden hadde sivet helt inn i konstruksjonen og gjort den råtten og muggen.

Etterpå presenterte han meg for sine medisinerkolleger. De flyttet urolig på seg i de blå skjortene da jeg tok dem i hånden – forlegne av å bli stilt spørsmål om hva de drev med. Arbeidet var vanskelig, forklarte Hector, og jeg spurte hva slags mennesker som ble tiltrukket av denne typen oppgaver. Han gjentok ordene til begravelsesarbeideren utenfor: Det finnes ikke så mye annet arbeid å få. Døden skaper sitt eget arbeid.

Jeg tilbød rettsmedisinerne noe å spise, og vi satte oss. Rundt bordet satt Sanchez, Garcia og Rodriguez, to leger og en kriminalteknisk fotograf. Jeg hadde med meg stekt kylling, og på tross av den søte stanken av død like bakenfor døren, spiste de lunsjen sin. Det gjorde ikke jeg. Jeg hadde vært på toalettet for å vaske hendene, uten å finne verken såpe eller håndklær.

Jeg spurte om lukten. De flirte. «Hvilken lukt?» Disse karene hadde hatt det travelt og var sultne. Dagen før hadde de fått inn ni lik, hvorav seks drap. Utenfor lå to nye lik. Jeg så på det hvite kyllingkjøttet og de stekte skinnstrimlene i hendene deres, og konsentrerte meg om å ta notater.

«Se på denne. Hun er blitt skutt i hodet,» sa den kriminaltekniske fotografen og kikket på laptopen foran seg med munnen full. Jeg flyttet meg bort til skjermen hans: Det var en av kvinnene som var blitt drept dagen før. Der lå Spiderman-sykkelen. Legene kikket også, men lot seg ikke berøre. Det eneste som var sjokkerende, fortalte de meg, var å jobbe med barn som var blitt torturert. En av dem plystret lavt. «Det er ganske vanlig.»

De beskrev hvordan ofrenes hender og føtter ofte ble bundet sammen med et tau som var knyttet rundt halsen og deretter surret rundt føttene. «Slik at når de blir slitne av å stritte imot, gir de opp. Føttene faller ned, og de ender med å bli kvalt. Tauet bare strammer seg rundt halsen. Hvis de er heldige, skyter noen dem før det kommer så langt.»

Flaks, skjebne. Det var slikt de snakket om – som om det var det eneste man kunne feste lit til. «Noen mennesker blir skutt tjue ganger og ender opp på sykehus, fortsatt i live,» sa Sanchez, en kraftig mann med dyptliggende øyne og mørke ringer rundt. «Så har du de som blir skutt bare den ene gangen – et lite sår – og som ender opp her.»

«Det flotte med denne jobben,» sa Garcia og tørket fingrene med en serviett for å fjerne kyllingfettet, «er å se på nært hold hva en kule egentlig kan gjøre med deg.» Og så plukket han opp et nytt kyllinglår.

Samme kveld traff jeg Orlin Armando Castro – en lokal tv-journalist med stramt blikk og ertelysten latter. Han hadde en sprudlende energi som innebar at han aldri sluttet å bevege på seg. Ved siden av seg hadde han kameramannen Osman Castillo, en kompakt mann i hullete jeans og hvit skjorte. Osman snakket nesten ikke, Orlin var stemmen hans.

I beltet hadde Orlin en politiradio som det summet i fra tid til annen, og i hånden hadde han til enhver tid en BlackBerry telefon. Han kastet hele tiden raske blikk på begge deler, og svarte på meldinger med en konsentrasjon som kunne forveksles med noe annet. Han ventet konstant på en oppringning – et mordåsted, et nytt dødsfall. Når han fikk høre om et, bykset han og Osman inn i sin oppskrapte blå Hyundai Tucson med en passasjerdør som ikke kunne åpnes fra utsiden, og kjørte fort til stedet der de var sikre på å finne et lik. Der gjorde de det de fikk betalt for: De filmet mord.

Jeg hadde avtalt å møte Orlin fordi han var en lokal journalist, og jeg hadde fått høre at han – av alle – var den første som kom til San Pedros mordåsteder. Han var den ene reporteren politiet ringte til når en skyteepisode fant sted, og livet hans var definert av våpendrap. Jeg ville vite hva det kunne gjøre med en mann – til stadighet å være vitne til byens forpinte hemmeligheter, å ha en karriere som var så grundig preget av skytevåpnenes testamentariske gave.

Det var sent da vi møttes utenfor en medtatt og for lengst nedlagt frisørsalong på det mørke hjørnet i et veikryss. Vi tok hverandre i hånden, før Orlin uten videre åpnet bildøren og viste meg våpnene sine: en 12 mm hagle og en 9 mm Beretta-pistol.

«Har du brukt dem?» spurte jeg ham i halvmørket.

«Ja,» sa Orlin. Jeg var ikke vant til at journalister bar skarpe våpen, enda mindre at de skjøt med dem. En gang, sa han, hadde han kjørt inn i en skytekamp ved en feiltakelse. Han hadde måttet legge fra seg mikrofonen, trekke pistolen og begynne å skyte, for i forvirringen hadde gjengene begynt å skyte på ham. Likevel nektet han å bære skuddsikker vest, for da kunne gjengene tro at han var politimann, og ville garantert drepe ham.

De siste elleve årene hadde han jobbet for en nasjonal honduransk nyhetskanal, Canal 6, og hadde sett ting på disse evinnelig gul-opplyste nattlige gatene som man ikke burde se. En seks måneder gammel baby drept midt i en skytekamp; hele familier henrettet i hjemmet sitt. Han så på meg med hodet litt på skakke, og vendte skjermen på sin hvite BlackBerry mot meg. Der så jeg det halshugde liket av en kvinne med vaginaen fullt synlig. Han sveipet med tommelen, og et annet bilde dukket opp. Tre dagsgamle døde menn lå i en maisåker, heten hadde fått øynene til å sprette ut av hodet på dem. Han lo med funklende øyne og viste meg en annen kvinne, halvnaken i døden. Telefonen hans var fylt av kadavre. Unge menn fra Calle 18 henslengt i kinkige stillinger, som om de sov. Før og etter bilder av de levende og de døde, fra smil til noe helt annet.

Når han ikke jobber, kjeder han seg, sa han. Det er så mye dramatikk i det han driver med. Jo nærmere han kommer døden, desto mer levende føler han seg. Dette, sa han, var ekte journalistikk. Jeg begynte å frykte den lille mannens kjærlighet til byens dystrere avkroker.

Det er mye han ikke kan rapportere om – hvis han gjorde det, ville han bli drept. Enkelte mordåsteder må han bare holde seg unna: Han vet at forholdet til gjengene ville bli for komplisert hvis han rapporterte om visse drap. Han føler at han balanserer på kanten av en avgrunn. «På den ene siden er det dypt, mørkt vann, på den andre siden er det ild. Her vet du ikke hvem som er hvem. I krig velger du side. Du vet hvem som er hæren, de er i grønt. Men her … har du ingen anelse,» sa han.

Han fikk et anrop. Det hadde vært en skyteepisode i Barrio Rivera Hernandez, og Orlins ansikt forandret seg. Vi hoppet inn i bilen og kjørte, suste gjennom de sparsomt belyste gatene mot mordåstedet. I dette lyset antok gatene fargen til gulsott, murpussen på de lave husene hang der som kopparret hud, og vinduene med gitter foran fikk et skjær av sennepsgass.

Kroppen lå livløs i den askeblonde gløden. Politibetjentene var i ferd med å utplassere små fluorescerende trekantmarkører i det dunkle lyset, for å angi hvor de brukte patronhylsene hadde falt. Liket lå i en besværlig stilling, med beina forvridd og skuldrene underst. Den døde mannen hadde på seg en oransje tennisskjorte som nå virket nesten hvit, og man kunne skimte et par skotskrutede boksershorts som stakk opp over den flekkede blå jeansen. Da kameramannen slo på lyset, så man at blodet fortsatt sivet sakte ut av mannens rygg.

Politiet tok fram et målebånd og begynte å beregne ballistiske avstander, men jeg fornemmet at de gjorde det fordi et tv-team befant seg i nærheten. Politiet snakket ikke med noen, og gatas beboere holdt seg i skyggen. Alle naboene var kommet ut for å se på, og sto og snakket med lave stemmer. En stor baby satt og gurglet på fortauet, en jente på omtrent tre år i rosa plissert kjole og med små øredobber ba moren om en klem, og ved siden av henne sto en mann og lo mens han svingte sønnen sin mellom beina. Fremfor disse barna veltet politiet liket rundt, og mannens ødelagte ansikt stirret opp i den dype, svarte himmelen.

Kameralyset fanget inn Orlins ansikt der han sto foran liket og lirte av seg replikkene sine, som han hadde gjentatt tusen ganger før. Det hvite kameralyset sto i skarp kontrast til de svovelfargede gatene, slik at bildet på videoskjermen fikk ham til å likne en skadd engel. Selvlysende. Kameralyset ble slått av, Orlin snudde seg og tok enda et bilde med telefonen, og nok et av dødens innsunkne ansikter var bevart for ettertiden.

Da de endelig la den døde mannen i en lang, raslende svart sekk, mistet tilskuerne interessen og vandret av sted. Forestillingen var over. Politiet lempet liket over i kriminalteknikernes bil før også de dro. Det eneste som ble værende, var pøler av klissete, koagulerende blod i en tjukk smørje på bakken.

Orlin gikk tilbake til bilen. Jeg fikk et glimt av ansiktet hans gjenskinnet fra telefonen. Han sjekket om det var meldt flere mord denne kvelden. Og sånn fortsetter det, tenkte jeg. Den endeløse tørsten etter død i disse gatene blir aldri slukket – en tørst som fullstendig fortærte denne spede mannen med det triste ansiktet. Jeg kløv inn i bilen, og vi kjørte vekk.

Bydelens lave murer med piggtråd på toppen flimret forbi utenfor vinduet. Og de tause hjemmene til folket i San Pedro med sine innestengte flekker av blå elektrisitet begynte å tynnes ut, helt til det eneste som var igjen, var bilens frontlykter og stillheten, og de gule gatene i bakvinduet svant hen og ble borte i natten.

Kistene festet til veggen er de mest kostbare, forklarte Daisy Quinteros dagen etter, og pekte på den borteste enden av begravelsesbyråets butikkdel.

«Den dyreste koster 54 000 lempira,» sa hun smilende – litt i underkant av 3000 dollar. Hun var en god selger og kledde seg hensiktsmessig for dette bedrøvelige rommet: moderlig. Håret hadde hvite striper og buksene en elegant gråfarge der de strammet litt rundt hoftene. Hun bar en smakfullt brodert hvit skjorte. Stilen fungerte tydeligvis – hun solgte omtrent tre kister i uka og fikk provisjon for hver av dem. En gang hadde hun tjent over tusen amerikanske dollar på bare én måned, sa hun.

Vi befant oss i en gate med begravelsesbyråer på rekke og rad. Langs fortauskantene sto alvorsfulle biler, og ved siden av dem kastet furutrær strimer av skygge på det stekende fortauet. En av begravelsesbyråeierne hadde plantet hvite, nesten gjennomskinnelige orkideer i potter langs kanten av trappen, og alle inngangspartier og fortauer var feid rene. I motsetning til andre deler av byen, var dette området fritt for graffiti. Denne gata så ut som den rikeste av dem alle.

Jeg var her for å se hvordan enda en gruppe ble påvirket av våpen – for å sette meg inn i begravelsesagentenes kunst. I San Pedro trenger du ikke dra langt for å støte på en.

Daisy gjorde tegn til at jeg skulle sette meg ved glassbordet midt i utstillingsrommet. Uvanlig nok til her å være, hadde hun ikke personlig mistet noen til vold. Dermed var det ikke sagt at den ikke hadde påvirket henne – bråheten, sjokket ved uventet død, var ting som fortsatt uroet henne.

«Du kan se det i familiemedlemmenes øyne,» sa hun, lente seg forover og la hånden på armen min. 90 prosent av kundene hadde lidd en voldelig død.

«Men alt er ikke like ille. Her om dagen begravde vi en gammel mann. Han ble 102. Ingen lever så lenge her.» Hun ga meg et tynt smil, for hun visste det ikke var dette jeg var kommet for å skrive om.

Jeg spurte om det plaget henne å ha vold som levebrød.

«Vel, vi har vært her i tjueen år. Vi yter en tjeneste – vi er en nødvendighet. Jeg synes ikke forretningen vår utnytter noen i det hele tatt. Hva skulle de gjort uten oss?» Hun snakket fort og uten pauser, med gestikulerende hender dekket av gullringer. «Alle vil få bruk for denne tjenesten en dag.» Hun skjøv en mappe mot meg. Den var fylt med bilder av kister og kranser, minnetavler og gravstøtter: en dødens katalog.

«Og hvordan kunne du tenke deg å bli begravd?» spurte jeg, mens jeg gjennom de sotede vinduene kunne se bilene kjøre sakte forbi. En ny kortesje. Et nytt oppnådd budsjettmål.

«Jeg vil ha en middels dyr kiste. Jeg har allerede kjøpt den.» Hun bladde i de laminerte sidene og pekte på den hun siktet til. Den var beskjeden, og ved siden av den sto en liste med mål. Folk blir feitere, sa hun, nå får du kister i XXXL. Men de har én fastsatt lengde, så med en 188 centimeter høy person som meg ville de bli nødt til å gjøre noe for å redusere beinlengden. Hun utdypet det ikke, og jeg så for meg hvordan noen forkortet meg med en baufil der jeg lå på en båre.

Daisy virket som det gladeste av alle menneskene jeg hadde møtt så langt i denne byen. Kanskje var jobben hennes meningsfylt på en måte andre ikke var. Hun hadde fortsatt kontakt med de levende – selv om de var tynget av sorg. Andre yrkesutøvere jeg hadde møtt i San Pedro, som Orlin, hadde jobber som handlet om likene fra blodbadet. Men Daisy forholdt seg til de som fortsatt hadde pust i lungene. Hun måtte være profesjonell og medfølende, ikke minst for å hjelpe familiene å navigere gjennom lagene av valg de fikk seg forelagt i de laminerte mappene hennes.

Senere satte jeg meg ned med Daisys skjulte kolleger: tre balsamerere som også var brødre. De var i femtiårene og hadde de samme trekantede og lysebrune ansiktstrekkene. En av dem hadde bodd i USA i mange år, og det gode livet hadde blåst ham opp til dobbelt størrelse av de andre, men de hadde alle de samme øynene. Øyne som hadde sett ting bli stadig verre i løpet av de fem siste årene: «En gang begravde vi fem personer fra samme familie, alle døde av skudd,» sa en av dem. «Vi preparerer altfor mange tenåringer til å legges under torva,» tilføyde broren, og de tre nikket unisont, som prester. «Mange er bare fjorten år gamle,» sa den tredje.

Ferdighetene hadde de fra bestefaren nitti år tidligere. Det var ikke slik som nå på den tiden. Men de drev det eldste foretaket i Honduras, og de jobbet fortsatt hardt – i gjennomsnitt preparerte de tretti lik i uka. Prepareringen fant sted på bakrommet, ute av syne fra utstillingsrommet.

De viste vei. Forbi en rad pene, valnøttfargede kister, gjennom et par tunge svingdører og inn i et rom som så ut som en billig operasjonssal med et trillebord av metall i midten. Men her var ingen maskiner til å overvåke livet, bare ting som etterliknet det.

På den ene siden sto et kjøkkenbrett med rader av mascara, rouge og leppestift i sirlig ordnede rekker. I dette katolske landet ble båren ofte stående åpen i begravelsen. Folk ønsket å passere forbi for å ta farvel – døden var så ofte brå og uventet, og mye usagt skulle fortsatt sies. Dermed jobbet brødrene for at likene skulle se fredelige ut. De visket ut skrekken som var etset inn i de livløse ansiktene. De fremkalte illusjonen av sjelefred – en fredelig gjenoppstandelse ved hjelp av et sminkeskrin.

Den eldste, Arnold Mena, en lavrøstet mann i strøken hvit skjorte og foret jakke, var så dyktig i faget sitt at det ikke var noe problem om man var blitt skutt i ansiktet. «Et skudd, to skudd, tre skudd – så lenge kulene ikke utsletter ansiktet, kan du bare sy igjen inngangshullet og dekke det hele med underlagskrem.»

«Her bruker de småkalibrede våpen, og det skader ikke ansiktet så mye,» sa Arnold. «Men hvis hodeskallen er fullstendig ødelagt … må vi bruke en liten fotball for å bevare formen.»

Han forklarte hvordan de også brukte små kunstige øyeepler, men da må øyelokkene lukkes og det hele holdes på plass med små nåler.

«Den virkelige utfordringen,» fortalte han, «er når vi ikke har noe foto og ikke vet hvordan offeret så ut. Da må du være litt kreativ.»

De gjorde også andre ting her. I det grelle rommet, ved siden av et metallbord med et ekkelt avløpshull for dryppende væsker, sto noen rekker med formaldehyd-beholdere fra The Embalmer’s Supply Company. Tjuefire flasker koster 180 dollar, og det holder til tolv lik. «Det bevarer et lik i en uke, selv uten nedkjøling,» sa de, selv i den sentralamerikanske heten.

Ved siden av flaskene lå små plastposer. Disse la de innvollene i. Posene ble deretter sendt et annet sted for å bli brent, og så stappet de liket fullt av «pulverisert størkningsmiddel.»

Etter en stund tok jeg dem i hånden, og de ba meg bli, ba meg komme tilbake snart, men jeg ville dra. Jeg ville ikke vite mer om plastposer fylt med innvoller, eller hodeskaller fylt med ballonger. Og lukten hadde for lengst trengt inn i klærne mine.

Jeg hadde sett nok av dødens grimme virkning – jeg visste så altfor godt hva skytevåpen kunne gjøre. Jeg ville bare tilbake til de levendes verden. Jeg ønsket å skimte i det minste et glimt av håp i all denne solfattige fortvilelsen. Derfor dro jeg for å oppsøke de som hadde klart å overleve det brutale sammenstøtet med våpnene.