Kort om «India»:

I løpet av få år vil India overta posisjonen som verdens mest folkerike land, og dessuten det landet som opplever raskest økonomisk vekst. Samtidig  har få land så store forskjeller - en milliard fattige og ufattelig mange milliardærer. India er spektakulær natur, eldgammel visdom og avansert datateknologi. Det er kaotisk parlamenterisme men verdens største demokrati.

«India» er ikke sannheten om India, men et velskrevet, personlig og kunnskapsmettet portrett av en kommende verdensmakt.

Joar Hoel Larsen

INDIA

FONT FORLAG

Forord

Når denne boken heter «India» uten undertittel, er det ingen tilfeldighet. Dette er en bok som handler om mitt India, det landet og samfunnet jeg har ønsket å gjøre noe mer tilgjengelig, den kommende stormakten jeg har villet presentere. Dette er ikke «Den store boken om India», heller ikke et forsøk på å si «alt om India». Jeg har ikke engang tatt med alt jeg kunne, eller kanskje burde, for mye er valgt bort.

Skal man skrive en bok om landet som er verdens syvende største i utstrekning og som om få år vil bli verdens mest folkerike, må man dessverre velge mye bort. India omfatter uendelig mye mer enn det er mulig å presse inn mellom to bokpermer. Kultur og historie, folk og politikk, religion og skikker, fortvilelse og håp – i mylderet av mulige temaer og innfallsvinkler har jeg måttet gjøre noen brutale valg hva retning og innhold angår. I enkelte tilfeller har det falt naturlig, gitt mine interesse- og kunnskapsområder, i andre har det vært smertelig å etterleve kravet om kill your darlings. 

Det forunderlige ved et så stort og sammensatt land som India er at nesten uansett hva man måtte oppleve og erfare, lære, se og høre, så finnes det nesten alltid en annen versjon eller virkelighet som er helt motsatt eller omvendt. Jeg har gjort et ærlig forsøk på å få frem noen av disse kontrastene i håp om å gi leseren en bedre og bredere innsikt i et komplekst, men endeløst fascinerende land. Derfor foregir ikke denne boken på noen måte å formidle «sannheten» om India. Den bygger snarere på den fliken av forståelse man kan få av et samfunn i løpet av noen år, sett med mine øyne og fra mitt ståsted.

Det er viktig å forankre et prosjekt som dette i familien. For meg har det vært av stor betydning å få oppmuntrende tilrop fra Ada og Nora, som selv om de har flyttet hjemmefra for lenge siden, synes det er stas at pappa skriver bok om landet de besøkte sammen med ham.

Jeg er også full av takknemlighet overfor min kone Eva Bratholm, som har fått mye ufrivillig kvalitetstid alene, siden det å skrive bok tar sin tid og krever sin mann. Det var dessuten hennes jobb på den norske ambassaden i New Delhi som i det hele tatt gjorde dette prosjektet mulig.

Til slutt er jeg Halfdan og Knut i Font Forlag stor takk skyldig for tålmodighet og innspill, vettuge kommentarer og flittig bruk av delete-tasten.

Joar Hoel Larsen

august 2015

1

Incredible !ndia!

Det er langt å gå til Immigration, men førsteinntrykket er positivt. Det er rent, klimaanlegget gjør det svalt og de rullende fortauene fungerer. Ikke engang det ekstremt stygge og skittengule teppet som dekker flere mål i ankomsthallen, klarer å ødelegge velkomstfølelsen. Jeg blir tilbudt skyss med en av de mange innendørs el-bilene som bringer reisetrøtte passasjerer fra flyet til selve terminalen. Det er fullt mulig å bli fornærmet (ser jeg så gammel ut?), men det er godt ment. De har en jobb å gjøre.

Dette lover godt. Indira Gandhi International Airport (IGIA) utenfor hovedstaden New Delhi er det moderne Indias port mot verden. Den strømlinjeformede flyplassen er flere ganger blitt kåret til en av verdens beste i forskjellige avstemninger, også når det gjelder service – og det med rette. Passkontrollen er effektiv, lystavlene viser vei og bagasjen kommer raskt. Advarsler hjemmefra glemmes, og forutinntatt skepsis er i ferd med å forsvinne.

Men det varer ikke lenge. Allerede når man skal veksle penger – før man formelt sett er inne i landet – møter man en flik av det andre India. I en by full av minibanker er den overbefolkede bankskranken en anakronisme. Det er kø. Valutaene som skal veksles er mange. Skjemaer skal fylles ut, passnummer noteres, fullt navn, blåpapir og kopier. Og vedkommende som tar imot dollarene, kan ikke utlevere rupiene. Det må en annen gjøre.

Dette første møtet med indisk byråkrati er en bagatell for en sliten turist, men et omen for den som forsøker å forstå landet. For denne detaljen varsler om en sannhet vi skal komme tilbake til gjentatte ganger: Det finnes to India-er. Dette er et land der innbyggerne befinner seg i to forskjellige virkeligheter.

IGIA-flyplassen og minibankene representerer – sammen med den imponerende metroen i hovedstaden og de mange dataselskapene – det «nye» India, den delen av det indiske samfunnet som sender på samme digitale og teknologiske frekvens som vestlige land. De mange pengevekslerne er derimot en forlengelse av det andre og «gamle» India, der oppgaver utføres manuelt, sysselsetting er viktigere enn effektivitet, og service på alle måter er et fremmedord. Man kan for eksempel godt ha en jobb i informasjonsskranken på en internasjonal flyplass i India uten selv å være informert. Det viktigste er ikke kundens behov, men hensynet til bemanning. I et land med en arbeidsstyrke på en halv milliard mennesker er enhver arbeidsplass en velsignelse. Hvert år skal tolv millioner indere ut på arbeidsmarkedet, det vil si at én million nye indere begynner å se seg om etter jobb hver eneste måned. Med den økonomiske veksten de siste årene har bygningsindustrien tatt unna mange, for det er folk og ikke maskiner som gjør grovarbeidet. Heisekraner, bulldosere og gravemaskiner er dyre og kan gå i stykker. Folk er det nok av, og de er billige. En ufaglært indisk arbeider tjener 12–15 kroner per dag. De som veksler penger i ankomsthallen på Indira Gandhi-flyplassen tjener mer, for de må kunne regne, håndtere datamaskiner og snakke engelsk. Men ikke så veldig mye mer. Kanskje 50 kroner dagen, og med det er de i ferd med å bli en del av den stadig voksende indiske middelklassen. De representerer fremtiden.

Samtidig står de fleste med minst ett bein i den fortiden de kom fra og som deres foreldre fremdeles lever i – den indiske landsbygda der tiden står stille både teknologisk og kulturelt. Der innlagt strøm og vann i springen er en fjern drøm. Det hemmer landbruk og ernæring, utvikling og utdanning, men det er slik virkeligheten fortoner seg for nærmere én milliard indere.

I ankomsthallen henger et gigantisk skilt med slagordet Incredible !ndia, der I-en i India er erstattet med et utropstegn. Turistmyndighetenes !ndia representerer på mange måter et tredje India: Eksotisk og eterisk, fascinerende og forlokkende. Det er annerledes og har alt. Turistbrosjyrene frister med bilder av hvite strender med palmer, av Himalaya-topper med snø, av dansende skjønnheter i fargerike sarier og værbitte ansikter under en turban. Man kan dra på tigersafari og ri på elefanter. I Rajasthan er det gigantiske fort og overdådige palasser. Bare navnene Ganges og Goa, og fenomener som hellige menn og hellige kuer. Og ikke minst verdens vakreste bygning: Taj Mahal.

Det pirrende slagordet fra 2002 – Incredible !ndia – fronter den statlige turistsatsingen og er dermed et uttrykk for det offisielle Indias syn på hvordan dette ekstremt sammensatte landet skal markedsføres internasjonalt: India er så mye mer enn man skulle forvente at det ikke er til å tro! Turistene skal miste både munn og mæle og gi seg over i stum beundring – bortsett fra å ytre dette ene: Incredible! Utrolig!

Men et slikt begrep er tveegget. Mange har opplevd sider ved India der «utrolig» snarere ytres i betydningen «ubegripelig« eller «ufattelig» – i ordenes negative forstand.

Og det bør ikke overraske noen. India er så altomfattende, og spennvidden i samfunnet så enorm, at noe nødvendigvis må være kritikkverdig. «Alle» vet om fattigdom og feilernæring, analfabetisme og spedbarnsdødelighet. Nærmere en milliard mennesker lever i alt fra svært vanskelige kår til den ytterste nød. Likevel har India et godt omdømme. Delvis fordi landet har millioner av begeistrede «ambassadører» som betrakter India som sitt jordiske nirvana, landet der rastløse materialister fra Vesten finner sjelelig ro og åndelig balanse. Et «yogalandia» der guruer sitter i lotusstilling i sine ashram-er og nynner på selve urmantraet: Oooooohhhhmmmm! For ordens skyld: Ikke et vondt ord om verken viderekomne pusteøvelser eller transcendental meditasjon, men de som ser India som et eneste stort ayurvedisk spa, lider av tunnelsyn og bidrar med sine beretninger og bokutgivelser til å gi landet et ufortjent godt og endimensjonalt rykte. Og det er helt unødvendig, for dette kontrastfylte landet både tåler og kommer godt fra en nærmere granskning.

Det er ett grunnleggende poeng ved India som overgår alt, og som må ligge i bunnen av enhver overfladisk turistobservasjon og dypere analyse: India er verdens største demokrati. Landet har sine feil og mangler, men folkestyret er slitesterkt og beviser det gjennom praktisk politikk hver eneste dag. Det finnes maoistiske geriljasoldater og muslimske kashmiropprørere, nasjonalistiske separatister og militante hinduaktivister, det finnes korrupsjonsskandaler og miljøkriminalitet, kvinnediskriminering og sosial uro – men demokratiet består.

I de 20 første årene etter andre verdenskrig ble de fleste europeiske kolonier selvstendige. Altfor mange av dem har i kortere eller lengre perioder vært styrt av militærdiktatorer. Men aldri India. Det kan sies mye om India etter 1947, men landets velgere og ledere har til tross for en særdeles sår og blodig begynnelse klart å holde landet samlet. All kritikk av India må vurderes opp mot denne helt fundamentale prestasjonen. Riktignok ble Mahatma Gandhi myrdet, og de to Gandhi-statsministrene – mor og sønn Indira og Rajiv – led samme skjebne. Tre politiske mord på høyprofilerte ledere i løpet av landets første 40 år overgår det meste, men inderne kom seg gjennom krisene. Ikke uten arr, men uten å ty til totalitære virkemidler. Drapene på de tre Gandhi-lederne (Indira og Rajiv er ikke i slekt med Mahatma) hadde visse fellestrekk: Ugjerningene var etnisk-religiøst motivert, og skyldtes i stor grad forhold langs landets yttergrenser.

Mahatma Gandhi ble skutt i 1948 av en hindunasjonalist som var misfornøyd med at muslimene året før hadde fått lov til å bryte ut og lage sin egen islamske stat i Pakistan. I 1980-årene var det sikhene i Punjab som proklamerte den selvstendige staten Khalistan. Inderne slo etter hvert ned opprøret ved å storme sikhenes helligdom, Det gylne tempel i Amritsar. Fire måneder senere ble Indira Gandhi skutt av to av sine livvakter, begge sikher. Sønnen Rajiv Gandhi overtok som statsminister etter moren. Riktignok tapte han valget i 1989, men var favoritt til å vinne da han drev valgkamp i 1991. Som statsminister hadde han sendt indiske fredsbevarende styrker til Sri Lanka og pådratt seg tamilenes vrede. Da han i mai 1991 besøkte Madras (nå Chennai) i den indiske delstaten Tamil Nadu som vender ut mot Palk-stredet som skiller India og Sri Lanka, ble han drept av en selvmordsbomber. De tamilske «tigrene» i LTTE fikk skylden.

Disse tragiske begivenhetene er forklaringen på alle de væpnede soldatene du møter når du ankommer verdens største demokrati. De står i sterk kontrast til de vennlige inderne som ønsker deg velkommen på tradisjonelt vis, med håndflatene mot hverandre tett ved brystet og et ærbødig bukk: Namaste!

Indira Gandhi-flyplassen er den største i India og i Sør-Asia. Den håndterer rundt 50 millioner passasjerer i året, og det forventes at antall reisende vil fordobles innen 2030. De fleste som besøker landet kommer med fly, men ikke alle ankommer IGIA. Med et dusin storbyområder som alle har en større befolkning enn Norge, finnes det internasjonale flyruter til alle deler av landet. Samtidig er det overraskende at bare syv millioner utenlandske turister besøker India hvert år.

En delforklaring er den økonomiske og politiske situasjonen i nabolandene. Riktignok bor om lag 25 prosent av verdens befolkning i Indias tre viktigste naboland, men folk flest i Bangladesh, Pakistan og Kina er fattige bønder. De bor på landsbygda og har verken pass eller penger, førerkort eller bil. Dessuten finnes det praktisk talt ingen veiforbindelse mellom India og disse landene. Og der det er vei, sperrer politiske hindre for fri ferdsel og turistreiser. En annen delforklaring er visumbestemmelsene. Pakistanere innvilges sjelden visum, heller ikke norske statsborgere med pakistansk navn og bakgrunn. Årsaken er åpenbar: Nærmere 70 år med krig og konflikt, trusler og terror har skapt mistillit.

De innfløkte visumbestemmelsene har i årevis gjort det vanskelig også for nordmenn å ta en spontan ferietur til India. Og dette gjelder vel og merke turister som har svelget Incredible !ndia-kampanjens agn og vil besøke India for indirekte å tilføre landet utenlandsk kapital og skape arbeidsplasser. «Suspekte» søkere som for eksempel journalister, må regne med 45 dagers behandlingstid – og da menes arbeidsdager. Det tar altså to måneder å få pressevisum.

India har med andre ord gjort det unødig komplisert å besøke landet, selv om prosessen er blitt forenklet for norske turister. Dette er nok et utslag av «to India»-dualismen. Turistmyndighetene lager slagord, har kampanjer og bruker millioner på å lokke folk til Utrolige India. Samtidig er andre offentlige etater så skeptiske og har så mange tilleggsspørsmål at mange som gjerne vil besøke India, ikke får anledning. Det er ikke slik at visumsøkerne blir avvist, men behandlingstiden er lang og søknadene treneres til reisen er uaktuell. Man kan fort få inntrykk av en forretningsreise, en studietur eller et reportasjebesøk blir sett på som en uting. Det er fullstendig ubegripelig (!ncredible!) og helt i strid med skiftende regjeringers politikk.

I den løpende femårsplanen 2013–2017 er turisme et satsningsområde. Målet er å øke veksten i antall besøkende fra ni til tolv prosent per år og derved skape 25 millioner nye arbeidsplasser i løpet av inneværende femårsperiode. Beregninger viser at investeringer i turistnæringen gir mye bedre resultater enn tilsvarende i industrien. Turismen skal brukes til «fattigdomseliminering», sa en turistminister, som understreket at det skulle satses stort på infrastruktur. Indiske myndigheter har innsett at de ikke kan flyte på natur og kultur, de må også tilby aktive opplevelser, og da er «bygdeturisme» et stikkord. I helsides annonser fra myndighetene heter det for eksempel at «India lever i sine landsbyer, og den indiske landsbygda har mye å tilby verden. Ruralturisme er en utmerket måte å gi de besøkende innsikt i Indias kultur og tradisjoner på.»

Men ikke alle er enige i at det er landsbygda som skal fronte turistsatsningen.

Den profilerte kommentatoren Tavleen Singh i avisen The Express skrev i en kommentar:

«Ingenting er mer talende som bevis på myndighetenes fiasko i India enn skitten og elendigheten i våre tettsteder og landsbyer. Jeg skriver denne ukens spalte etter en aldeles forferdelig kjøretur på en humpete vei, der jeg kjørte gjennom småbyer som uten unntak var både møkkete og utrivelige. Jeg så ikke en eneste pen bygning, og langs alle veiene rant kloakken åpent i grøftene, som i tillegg var overfylt med søppel. Ikke en eneste by bar preg av planlegging! Det var en trist og nedslående tur.»

Og som om ikke leseren – og myndighetene – hadde tatt poenget, avsluttet hun:

«Det mest skammelige er å se små barn som gjør fra seg i veikanten uten å ense alt det råtnende avfallet som omgir dem. Dette er et vanlig syn på reiser nesten hvor som helst i India, og det er ikke korrupsjon som er problemet, men et kriminelt fravær av helt grunnleggende politisk styring!»

Innlegget kan leses som et bevis på ytringsfriheten i India, men Tavleen Singh mener åpenbart at det er i tidligste laget med bygdeturisme i India. Det kan fort bli en boomerang. Og hun har rett. Indisk forsøpling av det offentlige rom er så oppsiktsvekkende at det nesten er en omvendt turistattraksjon. Mange indere kjenner til nyankomne turisters måpende undring, og de skammer seg over det. I den grad de legger merke til det. For det er ufattelig hva man venner seg til. Det gjelder også fastboende utlendinger.

– Det e’ så skjete her!, sa en forferdet rogalending som var på besøk.

– Skjete? Ka då, skjete?, svarte broren som hadde bodd i New Delhi i noen måneder.

Men det helhetlige førsteinntrykket er mer positivt. Etter at man har kommet seg gjennom passkontrollen, fått bagasjen, levert den skriftlige tolldeklarasjonen og endelig funnet seg en drosje, legger man merke til den enorme byggeaktiviteten på selve flyplassen. Det er åpenbart at man er kommet til et land i økonomisk fremgang og med langsiktige planer for ytterligere vekst. Men det mest iøynefallende er alle menneskene. Det er folk overalt. «Mylder» og «maur» er relevante assosiasjoner, men de er bygningsarbeidere. De fleste er små og senete, mørke og magre. Og uansett hvor varmt det er og hvor hardt det fysiske arbeidet er, går de alltid i lange bukser og kaster aldri skjorta.

I bilen inn mot byen forsterkes inntrykket: Det vrimler av folk. Uansett hvor lenge man oppholder seg i New Delhi, slutter man aldri å forundre seg over menneskehavet. Det bølger frem og tilbake. Millioner av mennesker er tilsynelatende i konstant bevegelse, alle i hver sin retning i kampen for tilværelsen. Andre holder seg i ro ved håndkjerren sin og venter på et transportoppdrag som kanskje aldri kommer, eller i salgsboden sin i håp om å få solgt en pakke kjeks eller en kopp chai til de som haster forbi. Overraskende få driver gatelangs uten mål og mening. Aktiviteten og innsatsviljen er upåklagelig, men trett resignasjonen preger enkelte slitte kropper. Selv en nyankommen utlending kan lese i indiske gateansikter at livet er hardt.

På den annen side: Det er ditt ansikt og din mangel på hudfarge som vekker oppsikt blant inderne. Jo blondere, desto rarere, og dermed mer spesielt og bevaringsverdig som minne. Mange indere har stor glede av å la seg avbilde sammen med en slik pussighet. I norske aviser ville det blitt rasismeoppslag om en gjeng norske gutter hadde gått rundt i Frognerparken og samlet på bilder av seg selv sammen med turister valgt ut på grunn av hudfarge. Men på Rajpath i Delhi, den tre kilometer lange paradegaten fra presidentpalasset Rashtrapati Bhavan til minnesmerket India Gate, plukkes fotoobjekter ut på rasemessig grunnlag. Ikke i ny og ne, men hele tiden. Uten at det er noe poeng å forsøke og vri seg unna, eller få dem til å gi seg ved å forklare hvor politisk ukorrekt vi synes det er …

India er vilt og vakkert, med hengende mongolske hager og en uendelighet av tempelruiner. Tognettet er godt utbygget, det er overraskende god mobildekning de fleste steder, og nærmere 100 TV-kanaler sender nyheter døgnet rundt. En håndfull av dem gjør det på engelsk. Indiske nyheter er ofte preget av store tall og bestialske detaljer. Hvert år blir mer enn 125 000 mennesker drept i trafikken, mange av dem i spektakulære ulykker der en lastebil med betalende passasjerer på planet kjører av veien og forsvinner ned i en fjellkløft. Det skjer hyppig, og 30–35 kan dø i slike ulykker uten at det omtales i de engelskspråklige hovedstadsavisene. Den type dødsfall «angår» ikke de urbane leserne.

India er fullt av farer, så mange at det er nok til alle. Men verst er det for Indias fattige befolkning. Vi har ikke nevnt de nærmere 50 000 indere som dør hvert år av slangebitt, eller de tusener som dør hvert år etter å ha drukket dårlig brennevin. Eller terrorisme, eller dengue-feber. Dette er noe av det Incredible !ndia-kampanjen tar lett på, men som hører med om man vil ha et sannferdig bilde av landet. Og det er mer – mye mer – der det kommer fra.

2

New (in) Delhi

I en alder av 60 år tok jeg permisjon fra NRK for å debutere som «medfølgende ektefelle». Min kone Eva Bratholm hadde fått jobb på den norske ambassaden i India, og vi skulle bo i New Delhi i fire år. Jeg hadde bodd i utlandet før, som korrespondent for NRK, men å være «hjemmeværende» ville bli en ny erfaring. Jeg fikk riktignok med meg en avtale med NRK om å være en slags korrespondent på sparebluss, så det lå an til å bli en blandingsrolle – en interessant utfordring på et nytt kontinent i moden alder.

Leiligheten vår i Dharam Marg nr. 6 var ikke klargjort da vi kom, noe vi visste, så vi satte kurs for et område som kalles Golf Links, ikke så langt fra byens mest sentrale golfbane. Det er et inngjerdet og skjermet område, men ikke avsperret og stengt. Biler på vei inn blir i prinsippet kontrollert, men i praksis kan de fleste kjøre inn og ut. Gjennomkjøring er imidlertid umulig, og derfor er Golf Links noe så sjeldent som et tilnærmet rolig nabolag. Ikke helt uten trafikk, men i indisk forstand så godt som bilfritt. Arealmessig er Golf Links trekantet, et par hundre meter bredt «nederst» og en snau kilometer langt. Det er mange hus, de fleste i fire etasjer. Den beskyttede lille enklaven er fremfor alt et boligområde, så det finnes ingen butikker der. Om morgenen ankommer noen ambulerende sykkelutsalg, mest frukt og grønnsaker. De har en ombygget tohjuling, roper ut sitt nærvær og dagens tilbud. Enkelte kunder som ikke gidder å ta trappen, gjør sine innkjøp fra balkongen. Grønnsak-wallahen leverer på døren. Men skal man ha noe annet, må man rusle de fem minuttene bort på Khan Market.

– Å, Khan Market! stønnet en liten pike på en ti–tolv år. Vi traff henne i Oslo før avreisen, mens vi ventet på å få diverse vaksiner. Hun var med moren sin og skulle bo et eller annet eksotisk sted der man trengte sprøyter og piller. Det var da hun hørte at vi skulle til New Delhi at hun sukket så lengselsfullt. Hun hadde bodd der og var veldig misunnelig. Vi visste med andre ord at Khan Market var både forlokkende og etterlengtet.

De første ukene i Golf Links var preget av monsunen. Når det ikke regnet, var det varmt og fuktig. Veldig høy temperatur og veldig høy luftfuktighet. Uansett – etter en kort spasertur var vi gjennomvåte når vi kom frem til Kahn Market. Det første vi gjorde var å ta ut penger fra Citibanks pengeautomat. Det var et rom på rundt 20 kvadratmeter med ventestoler, væpnet vakt og veggen full av indiske rupi som vi trengte. Men viktigst av alt: Lokalet hadde et av New Delhis aller kraftigste klimaanlegg i forhold til romstørrelse. Det var som å stå i en kald hårføner eller en vindtunnel. Det var vidunderlig. Å gå i minibanken fikk en helt ny mening.

Ellers var Khan Market en gedigen skuffelse. Det var ganske mange butikker der, alle latterlig små, nærmest for storkiosker å regne, men ikke spesielt innbydende. Selve markedet består av to U-formede bygninger utenpå hverandre, den innerste litt mindre enn den omfavnende ytre, med en mellomliggende passasje som danner begge U-enes bakside. Ut mot denne «bakgaten» lå det små forretningslokaler av ymse kvalitet. Men det var selve den syv–åtte meter brede passasjen som gjorde sterkest inntrykk. Det man med en viss velvilje kunne kalle gatelegemet, var så ujevnt, rufsete og ødelagt at det var vanskelig å gå der. Noe som ble ytterligere understreket av all gravingen. Det var umalt og skittent, veggene var dominert av rør og støyende klimaanlegg, men for en nordboer med brannfare i ryggmargen var det ledningsnettet som tok prisen. Det var på ingen måter «strukket», kablene bare hang slik de måtte henge for å rekke fra punkt A til punkt B, og det var hundrevis av dem i forskjellige dimensjoner og tykkelser, kveilet inn i og rundt hverandre, med skjøter og koblinger. Det var en åpenbar fordel å ikke være elektriker når man beundret de kreative løsningene. Problemet var at det dreide seg om strømførende og livsfarlige kabler, ikke en kunstinstallasjon.

Førsteinntrykket av dette handelsmekkaet var altså alt annet enn innbydende. Men så var vi heller ikke kommet til India for å gå i butikker, så det var greit nok for oss. Litt etter litt lærte vi stedet å kjenne, og ikke minst ble vi kjent med enkelte av dem som jobbet der. Og det viste seg at det var mer ved stedet enn man registrerte ved første øyekast. Det rotete og utrivelige ytre skygget for et genuint og gammeldags miljø, med butikklokaler der voksne menn solgte varer over disk. Det var så få kvinnelige ansatte i butikkene på Khan Market at de bare bekreftet unntaket. Men det var lett å se at selve senteret, om vi kan kalle det dét, var i endring. Det var kommet noen nye butikker som solgte vestlige merkevarer av typen Nike og Benetton, men det var fremdeles også mange av de opprinnelige fra tidlig i 1950-årene, da markedet ble opprettet som en mulighet for flyktninger fra Pakistan.

De første som flyttet inn, beæret initiativtageren Khan Abdul Jabbar Khan ved å gi stedet hans navn. Den gangen var det butikker i første etasje og leiligheter i andre. Det bor fremdeles noen i Khan Market, men inderne er svært stolte av hvor eksklusivt markedet er. Da vi begynte å frekventere det, skrev indiske aviser at lokalene – ifølge et amerikansk eiendomsselskap som følger med på den slags – hadde den 21. høyeste husleien i verden (formodentlig i sin klasse). En helt ubegripelig påstand, men den er nå en gang fremsatt, og inderne holder fast ved den. Som verdensby vil de gjerne måle seg med Paris og London, New York og Roma.

Fordelen ved Khan Market er at man får det meste der, inkludert enkelte vestlige varer som Nescafé og Wasa knekkebrød, om enn til det dobbelte av norsk pris. Flere skreddere syr det du ber om, og en rammemaker gjør det yrkestittelen hans tilsier. En hvithåret herre selger sykler uten gir, og det finnes en bok- og papirhandel av den typen som er utrydningstruet alle andre steder.

Jeg tilbragte mye tid i de forskjellige forretningene. Mange av dem som har sitt daglige virke på Khan Market, har vært «folkets røst» i norsk radio. Når jeg trengte indiske grasrotstemmer, dro jeg gjerne til Khan Market og ba om kommentarer til typisk indiske fenomener.

Det kommer an på øynene som ser, men kanskje fikk vi fjernet både skylapper og norske briller, samtidig som de 21. dyreste butikklokalene i verden skjerpet seg og forbedret fasilitetene. Khan Market ble smått om senn en svært sentral del av vår tilværelse i New Delhi, både for viktige ærend og spontane innkjøp. Etter hvert skjønte vi at det også fantes andre steder der europeere og amerikanere kunne få tilfredsstilt noen av sine ikke-indiske behov, men de lå mindre sentralt og var på ingen måter så sjarmerende. Vi begynte å se sjarmen da vi forsto at Khan Market var både en kulturbærer og et slags historisk monument over det unge Indias politiske tilblivelse. Og ingen representerte disse lange linjene på en så tiltalende måte som bokhandleren Bahrison’s eller Bahri Sons.

Balraj Bahri Malhorta kom til New Delhi i de opprivende sommerdagene i 1947 da britene trakk seg ut av subkontinentet og delte kolonien i to – India og Pakistan. Han var 19 år gammel og flyktet sammen med søsken og foreldre fra et godt liv i Pakistan til en usikker fremtid som flyktning i New Delhi. Noen vanskelige år senere fikk han høre om mulighetene i det som skulle bli hetende Khan Market. Etter en stund ble han tildelt et lite lokale, og helt uten bakgrunn i – eller kunnskaper om – bokbransjen, åpnet han et bokutsalg. Det vil si, han hadde nesten ingen bøker å selge. Men han tok opp bestillinger om morgenen, stengte butikken midt på dagen og syklet Delhi rundt på jakt etter titlene kundene hadde bestilt – og leverte dem til bokkjøperne om kvelden.

Bahri-historien er velkjent, den henger i glass og ramme på veggen i bokhandelen. De har klippet ut og hengt opp artikler fra internasjonale storaviser som New York Times og Wall Street Journal. I dag er det sønnen Anuj som driver Bahrison’s. En røslig kar med en misunnelsesverdig mustasje og en litterær kunnskap som faren ikke hadde i butikkens første periode. Bahrison’s er en liten oase i en travel og larmende by. Lokalet er trangt og lite, selv om det nå er tre ganger større enn det opprinnelig var. Og mest besnærende av alt – det lukter bøker. De ligger i høye stabler og står i hyller fra gulv til tak, og en stappfull reol midt på gulvet gjør at det knapt er plass til kundene, som det er mange av. Bøkene ligger forsøksvis tematisk og alfabetisk ordnet, men samtidig så rotete at man alltid finner andre enn dem man leter etter. Nordisk krim er godt representert, og navn som Läckberg, Larsson, Mankell, Marklund og Nesbø står i utgangspunktet samlet. Anuj forteller at noe av den nordiske krimsuksessen skyldes de helt uvanlige rammene – snø og stillhet. Samtidig er nordisk politiarbeid svært fremmedkulturelt sett fra Delhi. Politifolk som samler bevis og oppklarer kriminalsaker er ikke hverdagskost i India, der politiskandaler er vanligere enn teknisk og taktisk etterforskning. Sånn sett er Harry Hole og Kurt Wallander eksportartikler, ikke bare for bokbransjen, men for en nordisk samfunnsorden som forundrer og imponerer indiske lesere.

Bahrison’s er et paradis for en journalist. Butikken har en egen avdeling for tidsskrifter, og India har en rekke nyhetsmagasiner av typen Time og Newsweek av meget høy kvalitet. Glanset papir, flotte bilder, grundige og kritiske artikler – og det hele koster et par kroner. Det samme gjelder nye indiske bøker. Faglitteratur om utviklingen i landet, om politiske prosesser og analyser av forrige valg koster kanskje 30–40 kroner. Historisk bøker om India under Indira, om den britiske kolonitiden og om kriger mot Pakistan og Kina i midten av forrige århundre, skrevet av de fremste professorer og eksperter, delikat presentert med fargerikt omslag og stive permer – aldri over 50 kroner.

Bahrison’s er en kulturinstitusjon ikke bare for meg, men for hele India. Skjønt – Khan Market er et av de minst indiske stedene i landet. Jeg kan ikke huske å ha sett en eneste bok hos Bahrison’s på hindi, eller på et av de andre indiske språkene for den saks skyld. Det kyndige personalet snakker engelsk, utvalget henvender seg til et kosmopolitisk publikum og det er tilsynelatende mange akademikere i kundekretsen. På Khan Market møter man ikke de fattige, indiske massene. Det er de privilegerte få, og man skal være forsiktig med å generalisere. Det man har sett eller hørt på Khan Market, er ikke nødvendigvis representativt for India. Bortsett fra på Chonas, restauranten på hjørnet der vi likte å definere oss som stamgjester.

Det var et enkelt sted i ordets mest positive betydning, uten turistforlokkende staffasje og etniske parafernalier, fritt for pynt og juggel. Men rent og ryddig. Det var et spisested med bord og stoler, kokker og servitører. Menyen var preget av vegetarretter, men også chicken tikka og lamb biryani. Velsmakende og solid. Med nanbrød og en leskende Kingfisher-øl ble det et enkelt festmåltid. Det lille ekstra på Chonas var at når vi kom tilbake, ble vi møtt med en form for gjensynsglede. Vårt nye besøk var en bekreftelse på at vi hadde likt oss, og dermed en viktig tilbakemelding til de ansatte om at de hadde gjort en god jobb. Selv etter at vi hadde flyttet hjem og var borte i lange perioder, lyste personalet opp når vi stakk innom Chonas på tilfeldige besøk i Delhi.

Da oppsøkte vi også det andre «in-stedet» for indere og utlendinger gjennom de siste 80 årene, Connaught Place. CP, som de innvidde sier, er selve navet i den skrivebordstegnede byen. Herfra løper brede avenyer ut i alle retninger. Det er en gigantisk, åpen og sirkelrund plass som var en imperiehovedstad verdig. Hvite bygninger med overbygde søyleganger og tilbaketrukne forretninger. Ingen skal beskylde britene for å ha tenkt smått og snudd på skillingen. Den storslagne plassen sto ferdig i slutten av 1930-årene og ble raskt det sosiale og kommersielle midtpunktet i den nybygde verdensbyen. Stilen er georgiansk og laget etter modell av Royal Crescent i Bath i Sørvest-England som ble bygget 150 år tidligere. Etter selvstendigheten hadde den indiske eliten leiligheter i andre etasje over butikkene. Også i dag kan man se gardiner i vinduene og skimte utemøbler på de godt skjulte takterrassene, men Connaught Place er ikke lenger et sted å bo. Støy og forurensning bidrar til at de som i utgangspunktet har råd til å bo der, heller velger andre steder. For også CP ligger øverst på verdenslisten over høye husleier, enda høyere enn Khan Market. Til glede for de som slipper å betale den vanvittige husleia og som alltid begeistres over at India er «in».

Da vi skulle utforske dette sagnomsuste stedet i augustdagene 2010, var det en stor opplevelse – men med negative fortegn. Egentlig hadde vi ikke hastverk, men avisene skrev hver dag side opp og side ned om den ubegripelige skandalen. Det hadde seg slik at New Delhi skulle være vertskap for Commonwealth Games (CWG), et stort og prestisjefylt idrettsarrangement for tidligere britiske kolonier. Deltagere og delegater fra rundt 60 nasjoner skulle innta byen, og så var ikke storstua ferdig oppusset! Snarere tvert imot, skulle man tro avisene. Dette måtte vi bare se.

Og om vi så! Det var ikke noe å si på ambisjonene, det var gjennomføringsevnen det var noe i veien med. Eller kanskje mer presist: Det halvferdige prosjektet anskueliggjorde på en lettfattelig måte det offentlige Indias manglende evne til å holde et tidsskjema. Den tradisjonsrike og en gang så imponerende plassen så ut som om den var åsted for verdens største arkeologiske utgravning. «Ufremkommelig» var et ofte benyttet begrep. Det var grøfter på kryss og jordhauger på tvers. Grus og stein var blitt til gjørme og søle i monsunregnet. Enkelte steder lå det noen planker man kunne balansere på over rennene, men haugene måtte forseres uten hjelpemidler. Selv om «hjelperne» ironisk nok var på plass.

Det er ikke typisk indisk, men fenomenet er rendyrket på Connaught Place. Det ligger mange hoteller i området rundt plassen, så det er ikke uvanlig at de første, prøvende stegene en turist tar, nettopp er i retning av den berømte CP. Som nyankommen ser man både døgnvill og rådvill ut i de ukjente omgivelsene. De lokale kjeltringene satser derfor på en positiv tilnærming: Hva kan de hjelpe deg med? De snakker engelsk og virker troverdige, men er egentlig noen halvkriminelle luringer som forsøker å vippe deg av pinnen. De vil ha deg med til en helt spesiell butikk like i nærheten der de selger de fineste ting til en rimelig penge. Som regel dreier det seg om ulovlige og dårlige merkevarekopier, jukseklokker og billige imitasjoner. Du blir neppe ranet, forulempet eller slått ned – New Delhi er i internasjonal målestokk en trygg by – men du blir lurt, og kanskje forsvinner lommeboken. Samtidig har du fått en lærepenge, så det går nesten opp i opp.

På den annen side: Mens det var som verst med graving og gjørme på Connaught Place, trengte folk virkelig hjelp til å finne veien, men den oppsøkende hjelpen ble en smule voldsom. Vi skulle i grunnen ikke noe sted, vi skulle bare se oss om, studere elendigheten og hadde ikke behov for hjelp. Så vi prøvde å snu oss vekk, gikk den andre veien, holdt oss for ørene og nynnet høyt. Det hjalp, men nestemann i 20-årene med omsorg for turister var aldri langt unna. Jeg var (i egne øyne) imponerende tålmodig, men sprakk sånn ca. ved den tiende plageånden. Uheldigvis var han en ekte hjelper. En sånn som vi selv ønsker å være og som vi håper våre barn skal bli – en som påtar seg en ørliten vertskapsrolle fordi han vet hvor vanskelig det er å være ny et sted. Jeg skjelte ut fyren og ga ham det glatte lag. Han ble først forbauset, dernest fornærmet. Så følte han seg forulempet før han ble forarget. Da måtte jeg ro, be om unnskyldning, forklare og forsvare meg: I am really sorry, sir!

Det behøvde jeg ikke da jeg noe senere ble gjort oppmerksom på at jeg hadde fått «hundebæsj» på skoen. Det var som en scene tatt rett ut av Lonely Planet, for dette CP-trikset er omtalt i guideboken og jeg hadde lest om det. Nå er det ikke slik at noen går rundt og samler inn hundeekskrementer som de deretter fordeler på turistsko. Dritten er en ufyselig oljeblanding av søle og fett og guffe som ser ut som hundebæsj. En av de yngre hjelperne på Connaught Place gjør deg oppmerksom på ditt «uhell», peker ned og har – vips! – på mirakuløst vis er en serviett eller et papirhåndkle for hånden. Han kaster seg ned for å tørke den vekk for deg, denne kjemiske juksedritten som han selv eller kameraten i utgangspunktet har plassert på skoen din. Forretningsmodellen er at mens hjelperen vasker og avleder din oppmerksomhet, stjeler den mer drevne hovedpersonen verdisakene dine. For å gjøre en noe lengre historie så kort som mulig: Jeg gjorde anskrik, ble forbannet, lagde scene og vakte oppsikt. Og beholdt penger og verdisaker.

Men tilbake til alvoret: Raseringen – eller oppgraderingen om man vil – av byens sentralplass var gjort i beste mening. Connaught Place skulle bli fin, den skulle skinne i sin fordums hvite prakt og imponere blaserte idrettsgjester ved ankomst. Men det løpet var kjørt. Plassen var ufarbar og ubrukelig.

Verre var det at konkurransearenaene heller ikke var ferdige. Og der arbeidet rent bygningsmessig var sluttført, ventet arrangørene på helt nødvendig utstyr som sto fast i tollen! Avansert tidtagningsteknologi og digitale lystavler, målfotokameraer og høyttalere – you name it. Indiske tollmyndigheter hadde ingen fast track for prestisjeimport, selv om det var av nasjonal betydning.

For indiske journalister var det et av laugets stolteste øyeblikk. De avslørte daglig korrupsjon og kameraderi, idioti og elendighet. Verdenspressen – og NRK! – fulgte opp. Det var snakk om helsefare for utøverne. Noen ville boikotte, andre sa bare: «Typisk!» Indias maktesløshet ble avslørt for en hel verden. Landet ble ydmyket og latterliggjort. Aldri har det vært brukt så mye penger på å forverre et allerede frynsete omdømme.

Millioner av grønne planter ble satt ut langs gater og streder. Enten druknet de i det voldsomme regnet, eller de visnet i den intense heten mellom bygene. I en slik situasjon blir man splittet i sine reaksjoner. Udugeligheten var så spektakulær at man nærmest måtte bøye seg i støvet, samtidig som vi følte med vårt nye hjemland. Det som betydde så mye for så mange, var i all hovedsak blitt ødelagt av pengehungrige byråkrater og korrupte forretningsmenn som beriket seg selv på nasjonens bekostning.

For en vanlig, nysgjerrig turist er det alltid interessant å komme til en ny by. Så også for en journalist som skal bo og jobbe der. I tillegg er det et privilegium å bli kjent med en ny kultur, et nytt persongalleri og et samfunn som ser verden fra en annen synsvinkel. Man kan riktignok «lese seg opp», men den historiske, geografiske og sosiale virkeligheten må oppleves.

Og for å være rettferdig: Connaught Place skulle ikke få en ansiktsløftning bare for at Delhi skulle gjøre seg lekker. Mye av gravingen skyldtes en epokegjørende fornyelse av byens infrastruktur. Gravingen var nødvendig for at byens trafikknutepunkt skulle få en metrostasjon. Den fikk navnet Rajiv Chowk, oppkalt etter den myrdede, tidligere statsministeren Rajiv Gandhi. Selve stasjonen sto ferdig lenge før CWG-lekene, men arbeidene over bakken – som skulle koordineres med gangveier og beplantning, parkeringsplasser og parkanlegg – tok mye lengre tid enn planlagt. Den nye T-banen var på mange måter kjerringa mot strømmen i New Delhi, en suksesshistorie med tilknytning til Commonwealth Games. Metroen er et lysende eksempel på hva inderne kan få til. Den kommer og går, sent og tidlig, over og under hele byen til alles glede, i skarp kontrast til de mange og meget omtalte skandalene. Så ble det da også sagt at mannen som ledet utbyggingen var absolutt ubestikkelig. Dermed ble budsjettene holdt og nye linjer sto ferdige før tiden. Banen er kjapp og delikat, og er blitt prisbelønt for sin grønne profil. Den gule linjen åpnet til forstaden Gurgaon like etter at vi kom, akkurat til åpningen av CWG.

Vi tok dette underjordiske flaggskipet til nettopp Gurgaon, som representerer det «nye» India. Forstaden ligger et par–tre mil sør for selve byen, men er en del av Stor-Delhi selv om den ligger utenfor bygrensen, i delstaten Haryana. Endestasjonen heter MG Road og var fin og ferdig – i motsetning til resten av Gurgaon. Det rådet en slags Klondyke-stemning i indisk økonomi på den tiden, og Gurgaons tilblivelse kan godt sammenlignes med de gamle gullgraverbyene i USA. Den ble bygget på rekordtid, og husene sto ferdige før planer og tillatelser forelå. Forskjellen var at mens husene i de nevnte byene i USAs pionertid var små, en-etasjes treskur, vokste det opp såkalte skyskrapere i utkanten av New Delhi. Hypermoderne, futuristiske høyblokker i stål og betong. Gurgaon fikk skyline før den fikk gatenavn.

Haryana er en slags cowboydelstat der reglene er få og til for å tøyes. En lang rekke av de multinasjonale selskapene som etablerte seg i India på den tiden, la hovedkontorene sine til Gurgaon, og i løpet av kort tid hadde «forstaden» 1,5 millioner innbyggere. De fleste innflytterne var kjøpesterke utlendinger eller nyrike indere som behersket data og IT på høyt nivå. Og flere med penger og kjøpekraft sto i kø for å bli en del av fremtiden. De folketomme men åpne butikkene i DLF City Center og MGF Metropolitan vitnet med sine internasjonale merkevarer om troen på at de i løpet av kort tid ville fylles av kunder. Butikker som resten av India bare kan drømme om.

M-en og G-en i såvel stasjons- som senternavnet er like opplagte som ubegripelige: Mahatma Gandhi. Gurgaons identitet er tuftet på kapital og kommersialisme. Ingen steder i India er dermed så fjernt fra den nøysomme fredsapostelens filosofi som nettopp Gurgaon. Det er et åpenbart misbruk av ikke-voldsforkjemperens navn og initialer. Den enkle forklaringen er at Mahatma Gandhi er navnet på den store ringveien som går rundt Delhi, og den går der metrostasjonen ble lagt og shoppingsenteret bygget.

De fleste gatenavnene i vår nye by er på hindi, selv om de er skrevet på engelsk. Det blir ord uten mening. Dharam Marg, der vi bodde, betyr noe i retning av «den åndelige gaten». Den norske ambassaden ligger i Shantipath, som betyr «Fredsveien». Nasjonsbyggere og folkehelter har – som i Norge – fått gater og torg oppkalte etter seg. Men det er når man ser hvilke internasjonale størrelser som er blitt beæret med et gatenavn, at man innser at verden ser annerledes ut når New Delhi er utgangspunktet. En sentral ferdselsåre bærer navnet Erkebiskop Makarios Margh, andre er oppkalt etter radikale og anti-imperialistiske ledere som Gamal Abdul Nasser, Kwame Nkrumah, Joseph Bruiz Tito og Olof Palme. Indias politiske ståsted mellom øst og vest i de første tiårene etter frigjøringen har gitt byen alliansefrie gatenavn.

På det mer hverdagslige plan gjøres det nye erfaringer hele tiden, som for eksempel at man i mange butikker alltid har en ivrig og pliktoppfyllende «oppvarter» tett på. Ikke fordi de tror du er en potensiell tyv, men fordi indiske kunder fra høyere kaster kan være storforlangende og krevende. Klesplagg i ny størrelse eller andre farger skal hentes nå. Butikkene er ofte overfylt av underbetalte løpegutter som står til kundenes umiddelbare disposisjon. For en kunde fra Norge som er vant til (forgjeves!) å lete etter en ekspeditør, er ordningen mildt sagt uvanlig. For oss er det en serviceinnstilling som grenser mot det innpåslitne.

Man skal være forsiktig med å sammenligne, likevel gjør man det hele tiden. Vi kommer for eksempel fra et land der man knapt trenger kølapper. «Hun var før meg,» sier vi, ikke nødvendigvis på en høflig måte, men fordi vedkommende faktisk var først. For ikke å snakke om den indignerte reaksjonen hvis noen «sniker». I India kommer de andre alltid først. Dette er ingen vitenskapelig sannhet, men utsagnet er basert på så mange personlige erfaringer at det har åpenbart seg et slags system i galskapen. Dette gjelder vel å merke bare indere som ser på seg selv som betydningsfulle i den moderne, urbane verden.

La oss ta utgangspunkt i en kjent situasjon, en innsjekkingskø på en flyplass. Et nokså oversiktlig og kontrollert univers, der vi står sammen med indere. Påfallende ofte kommer en viktigper av en reisende i full fart, går forbi alle og rett frem til skranken, og legger frem de nødvendige dokumentene. «Unnskyld,» sier jeg som faktisk sto fremst i køen. Jeg gjør oppmerksom på at det var min tur, og viser til at det er opptil flere andre reisende som ankom tidligere enn Mr. VIP, og at de ikke står i kø for moro skyld. Det samme kan gjenta seg i butikker, drosjekøer, hotellresepsjoner, restauranter, informasjonsskranker – steder der det ofte kan oppstå ventetid. Det pussige er at han eller hun med dårlig tid og – i mine øyne – dårlige manerer, ikke er en arrogant drittsekk. Vedkommende blir direkte overrasket, til tider flau og meget forbauset over at det finnes en kø. Mange indere har en klassebakgrunn eller en kastetilhørighet der kø er for de andre, de har ingen køkultur i egen ryggmarg. Omverdenen har alltid vært til for dem. Man kan selvfølgelig ikke se bort ifra at enkelte går gjennom livet med en holdning om at det er lov å prøve seg, men det virker som om denne suverene forakten for andres hverdagsrettigheter er nedarvet. For oss er det imidlertid tankevekkende at andre indere ser ut til å akseptere oppførselen, i hvert fall stilltiende.

All flytting innebærer endring. Det merkes bare man drar til nabofylket eller nabolandet, der de gjør ting på en annen måte. Ofte er det umerkelig og uviktig, iblant små nyanser, noen ganger store forskjeller. Det er verken feil eller riktig, bare annerledes. Man kan flytte langt, og likevel er kulturforskjellene til å leve med. Jeg har bodd i Santiago de Chile, Buenos Aires og Washington DC, der jeg har kjørt bil og hatt barn i skolen, tatt meg frem i arbeid og fritid. Med et snev av kulturell tilpasning har det gått forbausende greit å opptre som norsk nordmann fra Norge.

I en slik sammenheng er New Delhi en ny erfaring i stort og smått. Man er definitivt langt hjemmefra, selv om avstanden i kilometer er kortere enn til de andre nevnte byene. Det er ikke riktig å si at alt virker nytt, men det meste er ukjent terreng. Vi har nesten ingen småord til felles med hindi, så vi får lite gratis.

Selv tallsystemet er til dels annerledes. De bruker lakh og crore. En lakh er hundre tusen, som i avisspaltene blir skrevet 1,00,000, mens en crore er ti millioner, som skrives 1,00,00,000. Ikke akkurat hverdagssummer i det private, men det voldte meg store problemer å oversette crore-beløpet til mitt eget tallunivers, for så å regne om fra rupi til dollar eller kroner.

Bak rattet finner man fort ut at vikeplikten ikke står sterkt blant indiske sjåfører, og selv om myke trafikanter formelt sett har utvidede rettigheter – prøv bare å strekke ut hånden for å markere at du har til hensikt å krysse et fotgjengerfelt. Lykke til, for å si det sånn!

Mens vi er inne på de egentlig uvesentlige detaljene som man kanskje ikke er forberedt på: Inderne har selvsagt sine høytider og helligdager, ære være dem for det, men man må lære seg dem. Påske og pinse kommer og går uten at hinduer og muslimer bryr seg. For mange barn er søndag en vanlig skoledag, og nyttårsaften er det rett som det er. Det finnes så mange religioner og folkeslag med egen tidsregning og egne kalendre at det alltid feires et årsskifte og en nyttårsmarkering.

Inderne er rimeligvis lite opptatt av Marit Bjørgen og Therese Johaug, eller for den saks skyld av de norske håndballjentene. Det kan være et greit korrektiv å ha med seg når indere skryter av at de er verdensmestre i det fysiske lagspillet kabaddi. Det er like eksotisk for oss som langrenn og håndball er for dem. I kabaddi sender man en spiller i angrep i håp om at han skal berøre motspillerne på deres banehalvdel, mens han holder pusten og roper «Kabaddi!». Hvis han klarer dette og når «hjem» til egen banehalvdel uten å puste, får laget ett poeng. India er ikke bare verdensmester i denne sportsgrenen – landet har vunnet alle VM i både herre- og kvinneklassen siden starten, og gjort så godt som rent bord i Asia-lekene. Jeg forstår at det er imponerende, men jeg nådde aldri et nivå der jeg kunne konversere uanstrengt om spill og sjanser – hvis det heter det – i kabaddi.

Da var det noe annet den ene gangen jeg var på polokamp, en gammel asiatisk ballek som britiske offiserer gjeninnførte i raffinert form på subkontinentet. «Crocket fra hesteryggen» er en særdeles nedsettende og upresis beskrivelse av dette aristokratiske spillet, som inneholder et svært tiltalende og publikumsvennlig element. Hestene løper frem og tilbake og tverrvender på rytterens minste vink. Det går ut over gressmatten, der tuster og tuer truer spillets gang. Den lille ballen skal helst rulle forutsigbart for mannen på hesteryggen. Spillets idé er at han skal bruke en medbragt kølle til å treffe ballen og sende den i en ønsket retning, helst i mål. Derfor er gressmattens beskaffenhet av største betydning.

I pausen holdt poloklubben i Delhi derfor en prisverdige tradisjon i hevd: Publikum måtte bokstavelig talt trå til. Vi gikk rundt på plenen og tråkket ned gresset som hestene hadde sparket opp. Relativt frivillig, men vi ble invitert til dugnaden med løfte om en forlokkende gulrot. Vi fikk nemlig – som seg hør og bør i polokretser – et glass champagne som takk for innsatsen, før oppdraget var utført. De fleste tok glasset som en selvfølge. Solbrillene og hattene, kjolene og smykkene fortalte meg at jeg ikke menget meg med den jevne inder. Men lærerikt og godt var det!

Det er lett å bli oppfattet som surmaget utlending når man kommenterer at folk i andre land ikke gjør som oss. Men det er dessverre lettere å irritere seg over avvik i det vi oppfatter som negativ retning, enn å begeistres over alt det positive som tross alt skjer rundt en. Indere er høflige og hilser, man blir ofte tilbudt te eller vann når man kommer inn et sted, og de er på en positiv måte opptatt av hvordan de fremstår. De drikker lite alkohol og er nøye med hva de spiser. Kvinnene er, nærmest uansett stand eller jobb, kledd i fargerike og delikate klær. Vi så de mest tarvelige slumhytter, men de unge mennene som kom ut av disse rønnene var både velstelte og nybarberte, iført nystrøken hvit skjorte og med skarp press i buksen, til tross for at den enkle «boligen» deres verken var tilkoblet strømnettet eller hadde innlagt vann. Det er viktig å ha denne generelle observasjonen i bakhodet hver gang man stusser over alt som er «rart».

I en by som New Delhi står opplevelsene i kø – de er mange, sterke og høylytte. Sanseinntrykkene er overveldende og konstante, 24/7. Det var ikke synd på oss. Eva hadde søkt en stilling og vi reiste frivillig til India med åpent sinn. Men noen ganger kunne vi få en overdose av vegg til vegg-India. Det hendte at vi trakk for gardinene og lekte Norge. Da kunne vi finne på å spise geitost og knekkebrød, mens vi så på medbragte Himmelblå-episoder og leste gamle papiraviser som noen hadde tatt med seg. Ikke i manglende respekt for vertsnasjonen, men for å få litt avstand før vi trakk gardinene til side og åpnet for enda flere og sterkere indiske inntrykk.