Emily St. John Mandel

Fordi overlevelse ikke er nok

Oversatt av Kirsti Vogt, MNO

FONT FORLAG

Til minne om Emilie Jacobson

Den lyse siden av planeten beveger seg mot mørke

og storbyene sovner, hver i sin time,

og for meg er det, nå som da, for mye.

Det er for mye verden.

CZESLAW MILOSZ,

The Separate Notebooks (Osobny zeszyt)

1.

TEATRET

1

Kongen sto uforankret i et hav av blått lys. Det var fjerde akt av Kong Lear, en vinterkveld på Elgin-teatret i Toronto. Tidligere på kvelden hadde tre små jenter holdt på med en klappelek på scenen da publikum kom inn, barneutgaver av Lears døtre, og nå vendte de tilbake som hallusinasjoner i galskapsscenen. Kongen snublet og strakte seg etter dem der de pilte hit og dit i skyggene. Han het Arthur Leander. Han var femtien år gammel og hadde blomster i håret.

«Du kjenner meg?» spurte han som spilte Gloucester.

«Jeg husker dine øyne,» sa Arthur, distrahert av barneutgaven av Cordelia, og det var da det skjedde. Noe i ansiktet endret seg, han snublet, han strakte seg etter en søyle men feilbedømte avstanden og traff den hardt med siden av hånden.

«De er kentaurer ifra livet ned,» sa han, og ikke bare var dette feil replikk, men fremføringen var gispende, stemmen knapt hørbar. Han holdt hånden mot brystet lik en såret fugl. Mannen som spilte Edgar så vaktsomt på ham. I det øyeblikket var det fortsatt mulig at Arthur faktisk spilte, men i salen reiste en mann seg fra plassen sin på første rad. Han var under utdanning som ambulansearbeider. Mannens kjæreste trakk ham i ermet og hveste «Jeevan! Hva er det du driver med?». Og Jeevan selv var ikke sikker i begynnelsen, folk på radene bak ham mumlet for å få ham til å sette seg. En publikumsvert var på vei mot ham. Snø begynte å dale over scenen.

«Når gjerdesmett og fluer knuller løs,» hvisket Arthur, og Jeevan, som kjente stykket svært godt, innså at skuespilleren hadde hoppet tolv linjer bakover. «Når gjerdesmett …»

«Unnskyld,» sa publikumsverten, «vær så snill …»

Men Arthur Leander var i ferd med å slippe opp for tid. Han svaiet, blikket var ufokusert, og for Jeevan var det åpenbart at han ikke lenger var Lear. Han skjøv publikumsverten til side og gjorde et fremstøt mot trappen som førte opp til scenen, men en ny vert kom småløpende nedover midtgangen, så Jeevan ble nødt til å kaste seg opp på scenen uten hjelp av trappen. Den var høyere enn han trodde, og han måtte sparke til den første verten, som hadde fått tak i ermet hans. Snøen var av plast, konstaterte Jeevan i forbifarten, små biter av gjennomskinnelig plast som festet seg til jakken og gled over huden. Edgar og Gloucester ble distrahert av oppstandelsen, og ingen av dem så på Arthur, som lente seg mot en søyle av kryssfinér og stirret tomt fremfor seg. Det lød rop bak scenen, to skygger nærmet seg raskt, men nå var Jeevan fremme hos Arthur og grep skuespilleren idet han mistet bevisstheten, la ham varsomt ned på scenegulvet. Snøen dalte raskt rundt dem og skimret i blåhvitt lys. Arthur pustet ikke. De to skyggene – sikkerhetsvakter – hadde stanset noen skritt unna, oppfattet antagelig endelig at Jeevan ikke var en sinnsforvirret beundrer. Publikum var et lurveleven av stemmer, blitsing fra mobilkameraer, utydelige utrop i mørket.

«Herregud,» sa Edgar. «Å gud.» Han hadde gitt slipp på den britiske aksenten han hadde brukt tidligere og hørtes nå ut som om han var fra Alabama, noe han faktisk var. Gloucester hadde dratt av seg bandasjen av gasbind som hadde dekket halve ansiktet – de var kommet så langt i stykket at rollefiguren hadde fått øynene stukket ut – og sto som fastfrosset, munnen åpnet og lukket seg som hos en fisk.

Hjertet til Arthur slo ikke. Jeevan begynte med hjerte-lunge-redning. Noen ropte en ordre og teppet senket seg, et sus av stoff og skygge som stengte publikum ute og halverte stråleglansen på scenen. Plastsnøen dalte fremdeles. Sikkerhetsvaktene hadde trukket seg tilbake. Lyset endret seg, snøværets blå og hvite nyanser ble erstattet av et blendende lysrørskinn som virket gult i sammenligning. Jeevan arbeidet taust i det margaringule lyset, kastet innimellom et blikk på ansiktet til Arthur. Vær så snill, tenkte han, vær så snill. Arthurs øyne var lukket. Sceneteppet beveget seg, noen slo mot stoffet og famlet etter en åpning fra den andre siden, og så knelte en eldre mann i grå dress på den andre siden av brystet til Arthur.

«Jeg er kardiolog,» sa han. «Walter Jacobi.» Brillene forstørret øynene, og håret på issen var pistrete.

«Jeevan Chaudhary,» sa Jeevan. Han visste ikke hvor lenge han hadde vært der. Folk beveget seg rundt ham, men alle syntes fjerne og utydelige, bortsett fra Arthur og nå denne andre mannen som hadde kommet til. Det var som å være i stormens øye, tenkte Jeevan, han og Walter og Arthur sammen i stillheten. Walter rørte varsomt ved skuespillerens panne, som når en far beroliger et febrilt barn.

«De har ringt etter ambulanse,» sa Walter.

Det senkede teppet gjorde scenen uventet intim. Jeevan tenkte på den gangen han intervjuet Arthur i Los Angeles for mange år siden, i sin korte karriere som underholdningsjournalist. Han tenkte på kjæresten Laura, lurte på om hun satt der på første rad og ventet, eller om hun hadde gått ut i foajeen. Han tenkte Vær så snill, begynn å puste igjen, vær så snill. Han tenkte at det senkede teppet liksom dannet en fjerde vegg og forvandlet scenen til et rom, om enn med et enormt hulrom over seg i stedet for tak, et vell av gangbroer og lyskastere som en sjel kunne smette ubemerket forbi. For en latterlig tanke, sa han til seg selv. Ikke vær dum. Men nå prikket det i nakken, en følelse av at noen så på ham der oppe fra.

«Skal jeg overta litt?» spurte Walter. Jeevan skjønte at kardiologen følte seg unyttig, så han nikket og løftet hendene fra brystkassen til Arthur, og Walter fortsatte i samme takt.

Ikke egentlig et rom, tenkte Jeevan nå og så seg rundt på scenen. Det var for omskiftelig, så mange døråpninger og mørke områder i kulissene, det manglende taket. Det var mer som en terminal, tenkte han, en togstasjon eller en flyplass som alle gikk raskt gjennom. Sykebilen hadde kommet, to ambulansearbeidere var på vei gjennom snøen som absurd nok fortsatte å dale, og så kastet de seg over den falne skuespilleren lik kråker, en mann og en kvinne i mørke uniformer som presset Jeevan til side, kvinnen så ung at hun kunne gått for å være tenåring. Jeevan reiste seg og trakk seg bakover. Søylen Arthur hadde falt mot, var glatt og polert under fingertuppene, treverk som var malt for å se ut som stein.

Det var scenearbeidere overalt, skuespillere, navnløse funksjonærer med skriveplater. «Men herregud,» hørte Jeevan en av dem si, «kan ingen stoppe den helvetes snøen?» Regan og Cordelia holdt hverandre i hendene og gråt ved sceneteppet, Edgar satt på gulvet like ved med korslagte bein og hånden over munnen. Goneril snakket lavt i mobilen. Løsvipper kastet skygger over øynene hennes.

Ingen så på Jeevan, og det slo ham at han hadde utspilt sin rolle i denne forestillingen. Det virket ikke som om ambulansearbeiderne skulle lykkes. Han ville gå og finne Laura. Hun ventet antagelig på ham i foajeen og var nok opprørt. Det kunne hende – en fjern tanke, men ikke desto mindre en tanke – at hun ville synes det han hadde gjort var beundringsverdig.

Noen greide omsider å skru av snøen, og de siste gjennomskinnelighetene dalte ned. Jeevan lette etter den enkleste veien av scenen da han hørte klynking, og der satt et barn han hadde sett tidligere, en liten skuespiller som knelte på scenen ved siden av kryssfinérsøylen til venstre for ham. Jeevan hadde sett stykket fire ganger tidligere, men aldri med barn, og syntes iscenesettelsen tilførte noe nytt. Jenta var sju eller åtte år gammel. Hun tørket stadig øynene med en bevegelse som etterlot streker av sminke både i ansiktet og på håndbaken.

«Unna, støt kommer,» sa en av ambulansearbeiderne, og den andre trakk seg unna mens han ga kroppen et støt.

«Hei,» sa Jeevan til jenta. Han satte seg på kne foran henne. Hvorfor hadde ingen kommet og fått henne vekk fra dette? Hun fulgte med på ambulansefolkene. Han hadde ingen erfaring med barn, selv om han alltid hadde ønsket seg et par stykker, og visste ikke helt hvordan man snakket med dem.

«Unna,» sa ambulansearbeideren igjen.

«Det der burde du ikke se på,» sa Jeevan.

«Han kommer til å dø, ikke sant?» Pusten hennes var små hulk.

«Jeg vet ikke.» Han ville gjerne si noe for å trøste, men han måtte medgi at det ikke så bra ut. Arthur lå urørlig på scenen etter to sjokk, Walter holdt mannens håndledd og stirret dystert ut i luften mens han ventet på puls. «Hva heter du?»

«Kirsten,» sa jenta. «Jeg heter Kirsten Raymonde.» Teatersminken brakte ham litt ut av fatning.

«Kirsten,» sa Jeevan, «hvor er moren din?»

«Hun skal ikke hente meg før elleve.»

«Vi avslutter,» sa en av ambulansearbeiderne.

«Hvem tar seg av deg når du er her, da?»

«Tanya er passeren min.» Jenta stirret fortsatt på Arthur. Jeevan flyttet på seg for å hindre utsynet.

«Tjueen fjorten,» sa Walter Jacobi.

«Passeren?» spurte Jeevan.

«Ja, eller barnepasseren, det er det de kaller henne,» sa hun. «Hun passer på meg når jeg er her.» En mann i dress hadde kommet inn fra høyre og snakket innstendig med ambulansearbeiderne, som var i ferd med å spenne Arthur fast til en båre. En av dem trakk på skuldrene, dro lakenet ned og festet en oksygenmaske over ansiktet hans. Jeevan skjønte at dette var et spill til ære for Arthurs familie, slik at de ikke skulle få høre om dødsfallet gjennom kveldsnyhetene. Anstendigheten virket rørende.

Jeevan reiste seg og strakte hånden mot det snufsende barnet. «Kom,» sa han, «så går vi og finner Tanya. Hun leter sikkert etter deg.»

Det virket tvilsomt. Hvis Tanya lette etter protesjeen sin, ville hun vel ha funnet henne nå. Han tok den vesle jenta med seg ut i kulissene, men mannen i dress var forsvunnet. Bak scenen var det kaotisk, alt var lyd og bevegelse, rop for å rydde vei der følget med Arthur passerte mens Walter voktet båren. Opptoget forsvant bortover korridoren mot sceneinngangen, og oppstandelsen ble enda større i kjølvannet av det, alle gråt eller snakket i mobilen eller sto tett sammen i små grupper og fortalte og gjenfortalte historien – «Og så kikker jeg bort, og han faller» – eller bjeffet ordrer eller ignorerte ordrer som ble bjeffet av andre.

«Så mange mennesker,» sa Jeevan. Han likte ikke folkemengder noe særlig. «Kan du se Tanya?»

«Nei. Jeg ser henne ingen steder.»

«Greit,» sa Jeevan, «kanskje vi skal holde oss på ett sted og la henne finne oss.» Han husket at han en gang hadde lest et råd om noe slikt i en brosjyre om hva man skulle gjøre hvis man gikk seg vill i skogen. Det sto noen stoler inntil den bakre veggen, og han satte seg på en av dem. Herfra kunne han se den umalte kryssfinéren på baksiden av kulissene. En scenearbeider holdt på å feie opp snøen.

«Kommer Arthur til å bli bra?» Kirsten hadde satt seg i stolen ved siden av ham og holdt hardt i kjolestoffet med begge hender.

«Nå nettopp,» sa Jeevan, «holdt han på med det han likte aller best i hele verden.» Han bygget dette på et intervju han hadde lest en måned tidligere, der Arthur snakket med The Globe and Mail – «Jeg har ventet hele livet på å bli gammel nok til å spille Lear, og det er ingenting jeg liker bedre enn å stå på scenen, det umiddelbare ved det …» – men i ettertid virket ordene tomme. Arthur var først og fremst filmskuespiller, og hvem i Hollywood lengter etter å bli eldre?

Kirsten sa ingenting.

«Poenget mitt er at hvis det aller siste han gjorde, var å spille teater,» sa Jeevan, «så var det aller siste han gjorde, noe som gjorde ham lykkelig.»

«Var det det aller siste han gjorde?»

«Jeg tror det. Jeg er veldig lei for det.»

Nå var snøen en glitrende haug bak kulissene, et lite fjell.

«Det er det jeg også liker aller best i hele verden,» sa Kirsten etter en liten stund.

«Hva da?»

«Å spille teater,» sa hun, og det var da en ung kvinne med ansiktet grimet av tårer kom ut av mengden med utstrakte armer. Kvinnen kastet så vidt et blikk på Jeevan da hun tok Kirsten i hånden. Kirsten så seg over skulderen én gang og var vekk.

Jeevan reiste seg og gikk ut på scenen. Ingen stanset ham. Han ventet halvveis å se Laura der han hadde gått fra henne, midt på første rad – hvor lang tid hadde gått? – men da han fant veien gjennom fløyelsteppet, var publikum borte, publikumsvertene feide gulvet og plukket opp programmer folk hadde mistet mellom radene, et gjenglemt skjerf hang over en stolrygg. Han gikk ut i den overdådige foajeen med røde tepper, passet omhyggelig på å ikke møte blikket til publikumsvertene. I foajeen var noen få fra publikum blitt værende, men Laura var ikke blant dem. Han ringte henne, men hun hadde skrudd av telefonen før forestillingen og tydeligvis ikke slått den på igjen.

«Laura,» sa han til svareren hennes, «jeg er i foajeen. Jeg vet ikke hvor du er.»

Han stilte seg i døren til dametoalettet og ropte inn til vakten der, men hun svarte at det var tomt. Han gikk en runde i foajeen og så til garderoben, der jakken hans var en av de siste som hang på stativene. Den blå kåpen til Laura var borte.

Det snødde i Yonge Street. Da Jeevan forlot teatret, fikk han en liten støkk av denne speilingen av den gjennomskinnelige plasten fra scenen som fremdeles satt klistret til jakken. Fem–seks paparazzoer hadde tilbrakt kvelden utenfor sceneinngangen. Arthur var ikke like berømt som han en gang hadde vært, men bilder av ham solgte fortsatt, spesielt nå som han var innblandet i en gladiatorkamp av en skilsmisse fra en modell og skuespiller som hadde vært utro med en regissør.

Frem til nokså nylig hadde Jeevan selv vært paparazzo. Han håpet å kunne snike seg ubemerket forbi sine tidligere kolleger, men dette var menn med en profesjonell evne til å legge merke til folk som forsøkte å snike seg forbi, og de kastet seg over ham i samlet flokk.

«Så fin du er, da,» sa den ene. «En fancy jakke du har.» Jeevan hadde på seg losjakken som egentlig ikke var varm nok, men som hjalp ham å oppnå nettopp det han ønsket, å ligne mindre på sine tidligere kolleger, som hadde en hang til boblejakker og jeans. «Hvor har du vært, kamerat?»

«Jobbet i bar,» sa Jeevan. «Utdanner meg til ambulansearbeider.»

«Ambulansetjeneste? Seriøst? Har du tenkt å leve av å skrape fylliker opp fra fortauet?»

«Jeg har lyst til å gjøre noe som betyr noe, hvis det er det du mener.»

«Ja vel, greit nok. Men du var der inne, ikke sant? Hva skjedde?» Et par av dem snakket i telefonen. «Jeg mener det, fyren er død,» sa en som sto like ved Jeevan. «Jo, klart det, snøen ødelegger bildene litt, men se på det jeg nettopp sendte deg, fjeset hans idet de laster ham inn i ambulansen –»

«Jeg vet ikke hva som skjedde,» sa Jeevan. «De bare senket teppet midt i fjerde akt.» Det var dels at han ikke hadde lyst til å snakke med noen akkurat da, unntatt med Laura, kanskje, og dels det at han ikke hadde lyst til å snakke med akkurat dem. «Dere så at han ble hentet med ambulanse?»

«Trilla ham ut her gjennom sceneinngangen,» sa en av fotografene. Han røykte med raske, nervøse bevegelser. «Ambulansefolk, sykebil, hele pakka.»

«Hvordan så han ut?»

«Ærlig talt? Stein dau.»

«Det er grenser for hvor mye botox man kan ta,» sa en av dem.

«Kom det noen offisiell uttalelse?» spurte Jeevan.

«En fyr i dress kom ut og snakka med oss. Utmattelse og – gjett tre ganger – dehydrering.» Flere av dem lo. «Det er alltid utmattelse og dehydrering med disse folka, ikke sant?»

«Skulle tro at noen ville si det til dem,» sa botoxmannen. «At noen ville ha hjerte til å trekke et par av disse skuespillerne til side og liksom ’Hør her, kompis, dette må du spre: De er nødt til å få i seg væske og sove litt innimellom, ok?’»

«Jeg er redd jeg så enda mindre enn dere gjorde,» sa Jeevan og lot som om han fikk en viktig telefon. Han gikk bortover Yonge Street med den livløse mobilen presset mot øret, stilte seg i en døråpning et halvt kvartal unna for å slå nummeret til Laura igjen. Telefonen hennes var fortsatt avslått.

Hvis han ringte etter taxi, kunne han være hjemme om en halvtime, men han likte å være ute i frisk luft, på avstand fra andre mennesker. Nå snødde det tettere. Han følte seg overdådig, skyldbetynget levende. Det var så urettferdig, hans eget hjerte pumpet ufeilbarlig mens Arthur lå kald og stille et eller annet sted. Han fulgte Yonge Street nordover med hendene langt nede i jakkelommene mens snøen pisket i ansiktet.

Jeevan bodde i Cabbagetown, nordøst for teatret. Da han var i tjueårene, ville han ha gått denne strekningen uten å tenke over det, noen kilometer gjennom byen mens røde trikker kjørte forbi, men det var en stund siden han hadde gjort det sist. Han var ikke sikker på at han skulle gjøre det nå heller, men da han tok til høyre inn på Carlton Street, kjente han at han hadde god fremdrift, og det førte ham forbi det første trikkestoppet.

Han kom til Allan Gardens Park, mer eller mindre halvveis, og det var her han ble overrumplet av en uventet fryd. Arthur døde, sa han til seg selv, du kunne ikke redde ham, det er ingenting å være glad for. Men det var det, han var opprømt, for hele livet hadde han lurt på hva han skulle jobbe med, og nå var han sikker, helt sikker på at han ville bli ambulansearbeider. I øyeblikkene da andre ikke kunne gjøre annet enn å stirre, ville han være den som tok et skritt frem.

Han kjente en absurd trang til å løpe inn i parken. Uværet hadde gjort den fremmed, bare snø og skygger, svarte tresilhuetter, undervannsgløden fra en veksthuskuppel i glass. Da han var liten, hadde han likt å ligge på ryggen i hagen og se snøen dale mot seg. Han så Cabbagetown noen kvartaler foran seg, de snødempede lysene i Parliament Street. Telefonen vibrerte i lommen. Han stanset for å lese meldingen fra Laura: Jeg hadde vondt i hodet, så jeg gikk hjem. Kan du kjøpe melk?

Og der forlot all fremdrift ham. Han greide ikke å gå videre. Teaterbillettene hadde vært ment som en romantisk gest, en «la oss gjøre noe romantisk, for vi gjør ikke annet enn å krangle», og hun hadde forlatt ham der, latt ham bli igjen på scenen og utføre hjerte-lunge-redning på en død skuespiller og gått hjem, og nå ville hun at han skulle kjøpe melk. Nå som Jeevan hadde sluttet å gå, frøs han. Tærne var numne. Alt det magiske ved snøværet var borte, og lykken han hadde kjent et øyeblikk tidligere, bleknet. Kvelden var mørk og full av bevegelse, snø som dalte raskt og stille, bilene som sto parkert på gaten svulmet til myke omriss av seg selv. Han var redd for hva han ville si hvis han gikk hjem til Laura. Han vurderte å finne en bar et eller annet sted, men han hadde ikke lyst til å snakke med noen, og når han tenkte på det, hadde han ikke spesielt lyst til å bli full. Bare til å være alene et øyeblikk, mens han fant ut hvor han skulle gå. Han gikk inn i parkens stillhet.

2

Det var ikke mange igjen i Elgin-teatret nå. En kvinne vasket kostymer i kostymeavdelingen, en mann sto og strøk like ved. En skuespiller – hun som hadde spilt Cordelia – drakk tequila bak scenen sammen med inspisientens assistent. En ung scenearbeider moppet scenen og nikket i takt med musikken på iPoden. I en garderobe forsøkte kvinnen som hadde i oppgave å passe på barneskuespillerne, å trøste den hulkende vesle jenta som hadde vært på scenen da Arthur døde.

Seks etternølere hadde drevet ut i baren i publikumsfoajeen, der en bartender gudskjelov var igjen. Inspisienten var der, og Edgar og Gloucester, en sminkør, Goneril, og en utøvende produsent som hadde vært i salen. I samme øyeblikk som Jeevan vandret inn i snøfonnene i Allan Gardens, skjenket bartenderen en whisky til Goneril. Samtalen hadde dreid inn på å informere Arthurs pårørende.

«Men hvem var familien hans?» Goneril satt vaglet på en barkrakk. Øynene var røde. Uten sminke var ansiktet hennes som marmor, den blekeste og mest plettfrie huden bartenderen noen gang hadde sett. Hun virket mye mindre utenfor scenen, og langt mindre ond. «Hvem hadde han?»

«Han hadde en sønn,» sa sminkøren. «Tyler.»

«Hvor gammel?»

«Sju eller åtte?» Sminkøren visste nøyaktig hvor gammel sønnen til Arthur var, men ville ikke røpe at han leste sladreblader. «Jeg tror kanskje han bor sammen med moren i Israel, kanskje Jerusalem eller Tel Aviv.» Han visste at det var Jerusalem.

«Ja, nettopp, hun blonde skuespilleren,» sa Edgar. «Elizabeth, kan det stemme? Eliza? Noe sånt.»

«Ekskone nummer tre?» Det var produsenten.

«Jeg tror moren til ungen var ekskone nummer to.»

«Stakkars unge,» sa produsenten. «Var det noen andre Arthur hadde et nært forhold til?»

Dette forårsaket en ubehagelig taushet. Arthur hadde hatt et forhold til kvinnen som passet på barneskuespillerne. Alle de tilstedeværende visste det, bortsett fra produsenten, men ingen av dem visste om de andre visste. Det var Gloucester som sa navnet hennes.

«Hvor er Tanya?»

«Hvem er Tanya?» spurte produsenten.

«En av ungene er ikke blitt hentet ennå. Jeg tror Tanya er i barnegarderoben.» Inspisienten hadde aldri sett noen dø før. Han hadde lyst på en røyk.

«Ja vel,» sa Goneril, «og i tillegg til dem? Tanya, den lille gutten, alle disse ekskonene, men noen andre? Søsken, foreldre?»

«Hvem er Tanya?» spurte produsenten igjen.

«Hvor mange ekskoner snakker vi om?» Bartenderen sto og pusset et glass.

«Han har en bror,» sa sminkøren, «men jeg husker ikke hva han heter. Jeg husker bare at han sa han hadde en lillebror.»

«Jeg tror kanskje de var tre eller fire,» sa Goneril og mente ekskonene. «Tre?»

«Tre.» Sminkøren blunket vekk tårer. «Men jeg vet ikke om den siste skilsmissen er endelig.»

«Så Arthur var ikke gift med noen da … han var ikke gift med noen i kveld?» Produsenten visste at det hørtes dumt ut, men han visste ikke hvordan han ellers skulle formulere det. Arthur Leander hadde kommet inn døren på teatret bare noen timer tidligere, og det var ufattelig at han ikke skulle komme inn døren igjen neste dag.

«Tre skilsmisser,» sa Gloucester. «Kan dere tenke dere?» Han var selv nyskilt. Han forsøkte å komme på det siste Arthur hadde sagt til ham. Noe om blokkering i annen akt? Han skulle ønske han husket det. «Er noen blitt informert? Hvem ringer vi til?»

«Jeg burde ringe advokaten hans,» sa produsenten.

Denne løsningen var umulig å bestride, men så deprimerende at de ble sittende og drikke i taushet i flere minutter før noen greide å si noe.

«Advokaten hans,» sa bartenderen til slutt. «Herregud, det var også noe. Du dør, og de ringer advokaten din.»

«Hvem skal man ellers ringe?» spurte Goneril. «Agenten hans? Sjuåringen? Ekskonene? Tanya?»

«Ja da, jeg vet det,» sa bartenderen. «Det er bare for jævlig.» De ble tause igjen. Noen bemerket at det snødde noe voldsomt, og det gjorde det, de kunne se det gjennom glassdørene i den andre enden av foajeen. Fra baren virket snøen nærmest abstrakt, som en film om dårlig vær i en forlatt gate.

«Vel, skål for Arthur,» sa bartenderen.

I barnegarderoben fikk Kirsten en brevpresse av Tanya. «Her,» sa hun idet hun la den i hendene til Kirsten, «jeg skal fortsette å prøve å få tak i foreldrene dine, og så må du bare prøve å slutte å gråte og se på denne pene her …», og tårøyde, stakkåndete Kirsten, bare dager fra å fylle åtte, så på den og syntes den var det vakreste, det mest vidunderlige, det mest forunderlige hun noensinne hadde fått. Det var en glassklump med en innesperret uværssky.

I foajeen slo menneskene som satt i baren glassene mot hverandre. «Skål for Arthur,» sa de. De drakk i noen minutter til, så gikk de hver sin vei i uværet.

Av alle som var til stede i baren den kvelden, var bartenderen den som levde lengst. Han døde tre uker senere, på vei ut av byen.

3

Jeevan vandret alene i Allan Gardens. Han lot seg trekke mot det kjølige lyset fra veksthuset som mot en ledestjerne, snødrivene rakk ham nå halvveis til knærne, barndomsgleden over å være den første til å sette spor. Da han kikket inn, fant han lindring i paradiset der inne, tropiske blomster sløret av dugget glass, palmeblader med en form som minnet ham om en ferie på Cuba for lenge siden. Han skulle besøke broren sin, fant han ut. Han ville så gjerne fortelle Frank om denne kvelden, både det grufulle ved Arthurs død og åpenbaringen om at ambulansearbeider var det han ville være her i livet. Frem til i kveld hadde han ikke vært sikker. Han hadde lett så lenge etter et yrke. Han hadde vært bartender, paparazzo, underholdningsjournalist, så paparazzo igjen og så nok en gang bartender, og det var bare de siste ti–tolv årene.

Frank bodde i en høyblokk av glass lengst sør i byen, med utsikt over innsjøen. Jeevan forlot parken og ventet på fortauet en stund, hoppet opp og ned for å holde varmen, gikk på en trikk som kom sigende ut av natten lik et skip, og lente pannen mot vinduet mens den sneglet seg frem langs Carlton Street, tilbake samme vei som han hadde kommet. Nå var uværet nærmest en snøstorm, og trikken holdt gangfart. Hendene verket etter kompresjonene mot Arthurs uvillige hjerte. Vemodet, minnet om å ha fotografert Arthur i Hollywood for så mange år siden. Han tenkte på Kirsten Raymonde, den vesle jenta med den kraftige teatersminken, på kardiologen som knelte i grå dress, på rynkene i ansiktet til Arthur, på hans siste ord – «Når gjerdesmett …» – og det fikk ham til å tenke på fugler, Frank med kikkerten sin de få gangene de hadde vært ute på fugletitting sammen, sommerkjolen Laura likte best, blå med et virvar av gule papegøyer, Laura, hvordan skulle det gå med dem? Det var fortsatt mulig at han kom til å dra hjem senere, eller at hun når som helst ville ringe og be om unnskyldning. Nå var han nesten tilbake der han startet, teatret lå lukket og mørklagt noen kvartaler lenger sør. Trikken stanset like ved Yonge Street, og han så at en bil hadde sklidd inn midt på sporet, tre mennesker dyttet mens dekkene spant i snøen. Telefonen vibrerte i lommen igjen, men denne gangen var det ikke Laura.

«Hua,» sa han. Han betraktet Hua som sin nærmeste venn, skjønt de sjelden møttes. De hadde jobbet i bar sammen et par år rett etter universitetet, mens Hua leste til opptaksprøvene på medisinstudiet og Jeevan uten hell forsøkte å etablere seg som bryllupsfotograf, og så hadde Jeevan blitt med en annen venn til Los Angeles for å fotografere skuespillere, mens Hua begynte å studere medisin. Nå jobbet Hua lange dager på Toronto General.

«Har du fått med deg nyhetene?» Det var noe underlig intenst i stemmen til Hua.

«I kveld? Nei, jeg har vært på teater. Og vet du hva, du gjetter aldri hva som skjedde, jeg –»

«Vent, hør godt etter, jeg må ha et ærlig svar her, kommer du til å få et av panikkanfallene dine hvis jeg forteller deg noe virkelig, virkelig ille?»

«Jeg har ikke hatt et angstanfall på tre år. Legen sa at hele greia bare var en kortvarig, stressrelatert situasjon, det vet du.»

«Greit. Du har hørt om Georgia-influensaen?»

«Klart det,» svarte Jeevan, «jeg prøver å følge med på nyhetene, det vet du jo.» Dagen før var det blitt meldt om en urovekkende ny influensa i republikken Georgia, med motstridende meldinger om dødelighet og antall døde. Detaljene var uklare. Navnet som ble brukt av nyhetskanalene – Georgia-influensaen – hadde slått Jeevan som avvæpnende vakkert.

«Jeg har en pasient på intensiven,» sa Hua. «Seksten år gammel jente, fløy hit fra Moskva i går kveld, kom inn på legevakten med influensasymptomer tidlig i morges.» Først nå hørte Jeevan utmattelsen i stemmen til Hua. «Det ser ikke bra ut. Uansett, utpå formiddagen hadde vi fått tolv nye pasienter, de samme symptomene, viser seg at alle var på det samme flyet. Alle sa de begynte å føle seg dårlige på flyet.»

«Slektninger? Venner av den første pasienten?»

«Ingen forbindelse i det hele tatt. Alle har bare gått om bord i samme fly fra Moskva.»

«Sekstenåringen …?»

«Jeg tror ikke hun overlever. Vi har altså denne første gruppen av pasienter, passasjerene fra Moskva. Og så, i ettermiddag, kommer en ny pasient. De samme symptomene, men han var ikke på flyet. Bare en som jobber på flyplassen.»

«Jeg vet ikke helt hva du –»

«En som jobber i ankomsten,» sa Hua. «Det jeg sier, er at den eneste kontakten han hadde med de andre pasientene, var at han snakket med en av dem om hvor shuttlebussen til hotellet stoppet.»

«Å,» sa Jeevan. «Det høres ikke bra ut.» Trikken sto fortsatt og ventet bak bilen som hadde kjørt seg fast. «Så det blir en lang kveld for deg, da?»

«Husker du SARS-epidemien?» spurte Hua. «Den samtalen vi hadde?»

«Jeg husker at jeg ringte deg fra Los Angeles da jeg fikk høre at sykehuset ditt var satt i karantene, men jeg husker ikke hva jeg sa.»

«Du hadde helt hetta. Jeg måtte roe deg ned.»

«Jo, jeg husker vel egentlig det. Men ærlig talt, de fikk det til å høres ganske –»

«Du ba meg ringe deg hvis vi noen gang fikk en ordentlig epidemi.»

«Det husker jeg.»

«Vi har fått inn over to hundre influensapasienter i løpet av dagen,» sa Hua. «Hundre og seksti de siste tre timene. Femten av dem er døde. Legevakten er full av nye tilfeller. Vi har senger stående i gangene. Helsedepartementet skal straks gå ut med en kunngjøring.» Det gikk opp for Jeevan at det ikke bare var utmattelse. Hua var redd.

Jeevan trakk i snoren og kom seg til bakdøren. Han tok seg i å kikke på de andre passasjerene. Den unge kvinnen med matvarer, mannen i dress som spilte et spill på mobilen, det eldre paret som snakket lavt sammen på hindi. Hadde noen av dem kommet fra flyplassen? Han var veldig klar over at alle sammen pustet rundt ham.

«Jeg vet hvor paranoid du kan bli,» sa Hua. «Tro meg, du er den siste jeg ville ringt hvis jeg trodde dette var en bagatell, men –» Jeevan hamret håndflaten mot glasset i døren. Hvem hadde tatt på den døren før ham? Føreren så surt på ham over skulderen, men slapp ham ut. Jeevan gikk ut i uværet, og dørene gled igjen bak ham.

«Men du tror ikke det er en bagatell.» Jeevan gikk forbi bilen som hadde kjørt seg fast, hjulene spant fortsatt nytteløst i snøen. Yonge Street lå like foran ham.

«Jeg er sikker på at det ikke er en bagatell. Men du, jeg må komme i gang igjen her.»

«Hua, har du holdt på med disse pasientene hele dagen?»

«Det går fint, Jeevan, jeg klarer meg. Jeg må legge på. Jeg ringer deg senere.»

Jeevan stakk telefonen i lommen og gikk videre gjennom snøen, svingte sørover inn på Yonge Street mot sjøen og høyblokken der broren bodde. Går det fint med deg, Hua, gamle venn, kommer det til å gå fint med deg? Han var voldsomt opprørt. Lysene på Elgin-teatret like foran ham. Nå var teatrets indre mørklagt, plakatene reklamerte fortsatt for Kong Lear, med Arthur som stirret opp i det blå lyset med blomster i håret og den døde Cordelia livløs i armene. Jeevan sto og så på plakatene en stund. Han gikk sakte videre, tenkte på den underlige telefonen fra Hua. Yonge Street var praktisk talt forlatt. Han stanset for å få igjen pusten i inngangspartiet til en butikk som solgte kofferter, og så en taxi lirke seg sakte bortover den ubrøytede gaten, frontlyktene som fanget opp uværet, og dette synet av snø i lys sendte ham et øyeblikk tilbake til i teatereffektene i Elgin-teatret. Han ristet på hodet for å få bildet av Arthurs tomme blikk til å løse seg opp, og gikk videre i fortumlet utmattelse gjennom skyggene og de oransje lysene under Gardiner Expressway til glassbyggene i sørkanten av Toronto.

Snøværet var heftigere nede på Queens Quay, og vinden skar over sjøen. Jeevan var endelig fremme ved blokken til Frank da Hua ringte igjen.

«Jeg har tenkt på deg,» sa Jeevan. «Er det virkelig –»

«Hør her,» sa Hua, «du må komme deg ut av byen.»

«Hva? I kveld? Hva er det som foregår?»

«Jeg vet ikke, Jeevan. Det er det korte svaret. Jeg vet ikke hva som foregår. Det er influensa, såpass er helt åpenbart, men jeg har aldri sett noe lignende. Det går så fort. Det er som om det sprer seg så raskt –»

«Så det blir verre?»

«Legevakten er full,» sa Hua, «og det er et problem, for nå er halvparten av de ansatte på legevakten for syke til å jobbe.»

«Ble de smittet av pasientene?»

I vestibylen i bygningen der Frank bodde, bladde nattportieren i en avis, et abstrakt maleri i grått og rødt lyste opp på veggen over og bak ham, portier og maleri gjenspeilt i strimer på det bonede gulvet.

«Det er den raskeste inkubasjonstiden jeg noen gang har opplevd. Jeg var nettopp hos en pasient, hun jobber som hjelpepleier her på sykehuset, var på vakt da de første pasientene dukket opp i morges. Hun begynte å føle seg dårlig et par timer ut i vakten, dro tidlig hjem, kjæresten kjørte henne tilbake igjen for to timer siden, og nå ligger hun i respirator. Eksponeres du for dette, blir du syk i løpet av noen timer.»

«Så du tror det kommer til å spre seg utenfor sykehuset …?» Jeevan hadde litt problemer med å tenke klart.

«Nei, jeg vet at det er utenfor sykehuset. Det er full epidemi. Hvis det sprer seg her, sprer det seg gjennom byen, og jeg har aldri sett noe lignende.»

«Så du sier at jeg må –»

«Jeg sier at du må dra nå. Eller hvis du ikke kan dra, må du i det minste bunkre mat og holde deg i leiligheten. Jeg må ta noen flere telefoner.» Han la på. Nattportieren bladde om i avisen. Hadde det vært noen annen enn Hua, ville ikke Jeevan ha trodd på dette, men han hadde aldri kjent en mann med større talent for underdrivelse. Hvis Hua sa det var en epidemi, var ikke ordet epidemi sterkt nok. Jeevan ble overveldet av en plutselig, knusende visshet om at nå skjedde det, denne sykdommen Hua beskrev, kom til å utgjøre skillet mellom et før og et etter, en grense som ble trukket gjennom livet hans.

Det slo ham at han kanskje ikke hadde så mye tid. Han dreide vekk fra bygningen og gikk forbi den mørklagte kaffebaren på moloen, den lille havna full av snøtyngede lystbåter, og inn i matbutikken i den andre enden av havna. Han sto rett innenfor døren et øyeblikk og blunket i lyset. Bare et par andre kunder drev rundt mellom hyllene. Han følte at han burde ringe noen, men hvem? Hua var hans eneste nære venn. Han skulle treffe broren om noen minutter. Foreldrene var døde, og han fikk seg ikke helt til å snakke med Laura. Han skulle vente til han var hjemme hos Frank, avgjorde han, sjekke nyhetene når han kom dit, og så gå igjennom kontaktlisten på telefonen og ringe alle han kjente.

Over disken der man kunne levere film til fremkalling, var det montert en liten TV som sendte tekstede nyheter. Jeevan drev mot den. Bilder av en reporter som sto utenfor Toronto General, hvit tekst som rullet forbi hodet hennes. Toronto General og to andre sykehus i byen var satt i karantene. Helsedepartementet bekreftet utbrudd av Georgia-influensaen. De gikk ikke ut med tall på nåværende tidspunkt, men liv hadde gått tapt og mer informasjon ville komme. Det ble antydet at georgiske og russiske myndigheter ikke hadde vært fullstendig ærlige om hvor alvorlig krisen der var. Myndighetene ba om at alle måtte forsøke så godt de kunne å forholde seg rolige.

Jeevans innsikt i katastrofeforberedelser bygget utelukkende på actionfilmer, men til gjengjeld hadde han sett massevis av actionfilmer. Han begynte med vann, fylte en av de enorme handlevognene med så mange pakker og enkeltflasker han fikk plass til. Et øyeblikks tvil meldte seg på vei til kassa, mens han kjempet med vekten på vogna – overreagerte han? – men han hadde bestemt seg, avgjorde han, for sent å snu. Ekspeditøren hevet et øyenbryn.

«Jeg har parkert rett utenfor,» sa Jeevan. «Jeg kommer tilbake med vogna.» Ekspeditøren nikket trøtt. Hun var ung, antagelig tidlig i tjueårene, med en mørk pannelugg som hun stadig strøk bort fra øynene. Han tvang den ubegripelig tunge vogna ut, skjøv og skrenset om hverandre gjennom snøen ved utgangen. En rampe førte ned til et lite parklignende område med benker og blomsterkasser. Vogna fikk fart i nedoverbakke, sank ned i dyp snø og gled sidelengs inn i en blomsterkasse.

Klokka var ti på halv tolv. Butikken stengte om førti minutter. Han så for seg hvor lang tid det ville ta å få vogna opp til Franks leilighet, losse, tiden som ville gå med til forklaringer og langtekkelige forsikringer om tilregnelighet før han kunne gå tilbake til butikken etter flere forsyninger. Kunne det skade å la vogna stå her så lenge? Det var ingen på gaten. Han ringte Hua på vei inn i butikken igjen.

«Hva skjer nå?» Jeevan beveget seg raskt rundt i butikken mens Hua snakket. Nok en pakke med vannflasker – Jeevan innbilte seg at man aldri kunne ha for mye vann – og så boks etter boks med mat, alt av tunfisk og bønner og supper i hyllene, pasta, alt som trolig kunne holde seg en stund. Sykehuset var fullt av influensapasienter, og situasjonen var den samme på de andre sykehusene i byen. Ambulansetjenesten var overbelastet. Nå var trettisju pasienter døde, blant dem alle pasientene som hadde vært med flyet fra Moskva og to legevaktsykepleiere som hadde vært på jobb da de første pasientene kom inn. Jeevan sto ved kassa igjen, ekspeditøren skannet bokser og pakker. Hua sa han hadde ringt kona og bedt henne ta med seg ungene og forlate byen samme kveld, men ikke med fly. Den delen av kvelden som hadde utspilt seg på Elgin-teatret, lot til å tilhøre et annet liv. Ekspeditøren beveget seg fryktelig sakte. Jeevan ga henne et kredittkort, og hun gransket det som om hun ikke hadde sett det bare fem–ti minutter tidligere.

«Ta med deg Laura og broren din,» sa Hua, «og dra fra byen i kveld.»

«Jeg kan ikke dra fra byen i kveld, ikke med broren min. Jeg får ikke leid en bil med rullestolheis på denne tiden av døgnet.»

Til svar kom bare en dempet lyd. Hua hostet.

«Er du syk?» Jeevan skjøv handlevogna mot døren.

«God natt, Jeevan.» Hua la på, og Jeevan var alene i snøen. Han følte seg besatt. Neste vogn var bare dopapir. Vogna etter det var mer hermetikk og dessuten frossent kjøtt og aspirin, søppelsekker, vaskemidler, gaffateip.

«Jeg jobber i en veldedig organisasjon,» sa han til jenta i kassa tredje eller fjerde gang han kom, men hun viet ham ikke særlig oppmerksomhet. Hun kikket stadig opp på den vesle TV-en over disken for filmfremkalling, slo inn varene hans på autopilot. Jeevan ringte Laura på den sjette turen gjennom butikken, men fikk bare svareren.

«Laura,» begynte han. «Laura.» Han ville helst snakke med henne personlig, og klokka var nesten ti på tolv, han hadde ikke tid til dette. Han fylte enda en vogn med mat, beveget seg raskt gjennom den brød- og blomsterduftende verdenen, et sted som nesten var borte, tenkte på Frank i leiligheten i tjueandre etasje, høyt der oppe i snøværet med søvnløsheten og bokprosjektet, gårsdagens New York Times og Beethoven. Jeevan ville så gjerne komme seg dit. Han bestemte seg for å ringe Laura senere, ombestemte seg og ringte fasttelefonen mens han sto i kassa, forsøkte å unngå blikkontakt med ekspeditøren.

«Jeevan, hvor er du?» Laura lød lett anklagende. Han rakte frem kredittkortet.

«Ser du på nyhetene?»

«Burde jeg det?»

«Det har oppstått en influensaepidemi, Laura. Det er alvorlig.»

«De greiene i Russland eller hvor det nå var? Jeg har hørt om det.»

«Den er her nå. Det er verre enn noen har trodd. Jeg har nettopp snakket med Hua. Du er nødt til å dra fra byen.» Han kikket opp i tide til å se blikket jenta i kassa sendte ham.

«Nødt til? Hva? Hvor er du, Jeevan?» Han signerte på kassalappen, strevde med å styre vogna mot utgangen, der butikkens ro endte og uværets villskap begynte. Det var vanskelig å styre vogna med én hånd. Fem vogner sto allerede vilkårlig parkert mellom benker og blomsterkasser, dekket av et tynt lag med snø.

«Bare sett på nyhetene, Laura.»

«Du vet at jeg ikke liker å se nyheter før jeg legger meg. Har du fått et panikkanfall?»

«Hva? Nei. Jeg er på vei til broren min for å sjekke at han har det bra.»

«Hvorfor skulle han ikke ha det?»

«Du hører ikke etter engang. Du hører aldri på meg.» Jeevan visste at det var smålig å si noe sånt når de sto overfor en sannsynlig influensapandemi, men greide ikke å la være. Han pløyde vogna inn i de andre og løp tilbake til butikken. «Jeg fatter ikke at du bare dro fra meg på teatret,» sa han. «Du bare dro fra meg på teatret mens jeg holdt på med hjerte-lunge-redning på en død skuespiller.»

«Jeevan, fortell meg hvor du er.»

«Jeg er i en matbutikk.» Klokka var fem på tolv. Denne siste vogna inneholdt bare overflodsvarer: grønnsaker, frukt, poser med appelsiner og sitroner, te, kaffe, kjeks, salt, ferdigkaker. «Laura, hør her, jeg har ikke lyst til å krangle. Denne influensaen er alvorlig, og det går fort.»

«Hva går fort?»

«Denne influensaen, Laura. Det går veldig fort. Hua fortalte det. Den sprer seg så kjapt. Jeg synes du bør komme deg ut av byen.» I siste øyeblikk tok han med en bukett påskeliljer.

«Hva? Jeevan –»

«Man er frisk nok til å gå om bord i et fly,» sa han, «og så er man død dagen etter. Jeg blir hos broren min. Jeg synes du skal pakke nå og dra hjem til moren din før alle oppdager dette og trafikken står på alle veiene.»

«Jeevan, nå blir jeg bekymret. Dette høres helt paranoid ut. Jeg beklager at jeg dro fra deg på teatret, jeg hadde bare så vondt i hodet, og jeg –»

«Vær så snill, slå på nyhetene,» sa han. «Eller gå på nettet og les nyheter eller noe.»

«Jeevan, vær så snill, fortell meg hvor du er, så skal jeg –»

«Bare gjør det, Laura, vær så snill,» sa han, og så la han på, for nå sto han ved kassa for siste gang, og tiden for å snakke med Laura var omme. Han anstrengte seg voldsomt for å ikke tenke på Hua.

«Vi skal straks stenge,» sa ekspeditøren.

«Dette er siste gang,» sa han. «Du må tro jeg er gæren.»

«Jeg har sett verre.» Han skremte henne, forsto han. Hun hadde overhørt deler av samtalene hans, og så var det TV-en og de urovekkende nyhetene der.

«Ja, jeg prøver bare å forberede meg.»

«Til hva?»

«Man vet aldri når en katastrofe kan inntreffe,» sa Jeevan.

«Det der?» Hun gjorde en bevegelse mot TV-en. «Det blir som med SARS,» sa hun. «Det var masse oppstuss om det, og så gikk det raskt over.» Hun hørtes ikke helt overbevist ut.

«Dette er ikke som SARS. Du burde komme deg ut av byen.» Han ville bare være ærlig, kanskje hjelpe henne på et vis, men han så med en gang at det var en tabbe. Hun var redd, men trodde også at han var gal. Hun så matt på ham mens hun slo inn de siste varene, og like etter sto han utenfor i snøen mens en fippskjegget ung mann fra grønnsaksavdelingen låste dørene bak ham. Han sto der ute med sju enorme handlevogner som han måtte frakte gjennom snøen og hjem til broren, klissvåt av svette og iskald i tillegg, følte seg dum og redd og litt sprø, med Hua i ytterkanten av hver eneste tanke.

Det tok nesten en time å skyve handlevognene en etter en gjennom snøen og bort til vestibylen i bygningen der broren bodde, og så manøvrere dem inn i vareheisen, som Jeevan måtte bestikke portieren for å få bruke uten forhåndsavtale, og så frakte dem opp til tjueandre etasje etter tur. «Jeg er survivalist,» forklarte Jeevan.

«Vi ser ikke så mange av det slaget her,» sa portieren.

«Det er derfor dette stedet passer så bra,» sa Jeevan litt på måfå.

«Passer så bra til hva?»

«Til survivalisme.»

«Akkurat,» sa portieren.

Seksti dollar senere sto Jeevan alene utenfor brorens leilighet med handlevognene på rekke i korridoren. Kanskje, tenkte han, burde han ha ringt på forhånd fra butikken. Klokka var ett natt til fredag, korridoren bare lukkede dører og stillhet.

«Jeevan,» sa Frank da han åpnet døren. «En uventet glede.»

«Jeg …» Jeevan visste ikke hvordan han skulle forklare seg, så han tok et skritt tilbake og gjorde en svak håndbevegelse mot handlevognene i stedet for å si noe. Frank manøvrerte rullestolen fremover og kikket ut i korridoren.

«Du har handlet, ser jeg,» sa Frank.