Elif Shafak

Arkitektens læregutt

Oversatt av Marius Middelthon

Til lærlinger over hele verden – ingen fortalte oss at kjærligheten var den vanskeligste kunsten å mestre

Ved første blikk elsket jeg deg med tusen hjerter

… De nidkjære kan si at å elske er en synd

Lytt ikke til dem,

La meg brenne i den syndens helvete

MIHRI HATUN, osmansk poet fra 1500-tallet

Jeg har søkt verden over uten å finne noe verdt å elske,

derfor er jeg en fremmed blant mine egne

og stengt ute fra deres fellesskap.

MIRABAI, indisk poet fra 1500-tallet

Av alle mennesker Gud har skapt og Sheitan har ført vill, er det bare noen få som har oppdaget universets sentrum – der det verken finnes godt eller ondt, fortid eller fremtid, «jeg» eller «du», ingen krig eller grunn til krig, bare et uendelig hav av ro. Det de fant der var så vakkert at de mistet talens bruk.

Englene syntes synd på dem og ga dem et valg. Hvis de ønsket å få stemmen tilbake, måtte de glemme alt de hadde sett, selv om et dypt savn ville sitte igjen. Men hvis de foretrakk å huske skjønnheten, ville de bli så forvirret til sinns at de ikke ville kunne skille sannhet fra luftspeiling. De få som snublet over det hemmelige stedet som ikke var merket av på noe kart, vendte derfor tilbake med en lengsel i hjertet etter noe de ikke visste hva var, eller med utallige spørsmål. De som lengtet etter helhet ble kalt «kjærlighetssøkere», de som strebet etter kunnskap ble kalt «kunnskapssøkere».

Det var dette mester Sinan pleide å fortelle oss, lærlingene sine. Han betraktet oss inngående, med hodet på skakke, som om han forsøkte å se rett inn i sjelen vår. Jeg visste det var innbilsk av meg – og innbilskhet var upassende for en enkel gutt som meg – men hver gang mesteren fortalte denne historien, trodde jeg at ordene var ment mer for meg enn for de andre. Han lot øynene hvile et øyeblikk for lenge på ansiktet mitt, som om han ventet noe av meg. Jeg vek unna blikket hans, redd for å skuffe ham, redd for det jeg ikke kunne gi ham – skjønt hva det var, fant jeg aldri ut. Jeg undrer meg på hva han så i blikket mitt. Forutså han at jeg ikke kom til å stå tilbake for noen i kunnskap, men at jeg i min ubehjelpsomhet skulle mislykkes i kjærlighet?

Jeg skulle ønske jeg kunne se tilbake og si at jeg har lært å elske i like stor grad som jeg har elsket å lære. Men om jeg lyver, kan det stå en kokende kjele og vente på meg i helvete i morgen, og hvem kan si at morgendagen ikke allerede står på dørstokken, nå som jeg er gammel som et eiketre og ennå ikke har gått i graven?

Det var seks av oss: mesteren, læreguttene og den hvite elefanten. Vi var sammen om å bygge alt. Moskeer, broer, madrasaer, karavaneseraier, fattighus, akvedukter … Det er så lenge siden at hukommelsen demper selv de skarpeste inntrykk, smelter minnene om til flytende smerte. Formene som svever gjennom hodet mitt hver gang jeg tenker tilbake på den tiden, kan godt være tegnet senere for å lette skylden jeg føler over å ha glemt ansiktene deres. Likevel husker jeg løftene vi avla og deretter brøt, alle som ett. Det er rart hvordan håndgripelige og synlige ansikter fordunster, mens ord laget av pust blir igjen.

De er blitt borte. En etter en. Hvorfor de er døde mens jeg har overlevd til en slik avfeldig alder, vet bare Gud og Gud alene. Hver dag tenker jeg på Istanbul. Folk må gå over gårdsplassene i moskeene nå, uten å vite, uten å se. De vil helst tro at bygningene rundt dem har stått der siden Noas dager. Det har de ikke. Det var vi som reiste dem: muslimer og kristne, håndverkere og slaver, mennesker og dyr, dag etter dag. Men Istanbul er en by hvor ting lett blir glemt. Alt er skrevet i vann der, bortsett fra verkene til mesteren min, som er skrevet i stein.

Under en av steinene har jeg begravd en hemmelighet. Det er lenge siden, men den må være der fremdeles og vente på å bli oppdaget. Jeg lurer på om noen kommer til å finne den. Hvis de gjør det, vil de da forstå? Dette vet ingen, men under en av de mange hundre bygningene som mesteren min reiste, ligger universets sentrum gjemt.

Agra, India, 1632

Istanbul, 22. desember 1574

Det var etter midnatt da han hørte en voldsom knurring fra dypet av mørket. Han kjente den igjen med det samme, den kom fra den største katten i sultanens palass, en kaspisk tiger med ravgule øyne og gyllen pels. Hjertet hoppet over et slag mens han undret seg på hva eller hvem som kunne ha forstyrret dyret. Alle burde ha vært i dyp søvn så sent – mennesker, dyr og djinner. I byen med de syv høyder var bare to slags mennesker våkne nå, i tillegg til vaktene som patruljerte i gatene: de som ba og de som syndet.

Jahan var også i sving – med å arbeide.

«Arbeid er bønn for slike som oss,» sa mesteren ofte. «Det er slik vi taler med Gud.»

«Hvordan svarer han oss, da?» hadde Jahan spurt en gang for lenge siden, da han var yngre.

«Ved å gi oss mer arbeid, selvsagt.»

Hvis man skulle tro det, måtte hans eget forhold til Den allmektige være temmelig nært, hadde Jahan tenkt med seg selv, siden han arbeidet dobbelt for å mestre to yrker i stedet for ett. Han var både elefantdriver og byggtegner. To yrker hadde han, men én enkelt lærer som han respekterte og beundret, og som han i hemmelighet ønsket å overgå. Mesteren var Sinan, sultanens hoffarkitekt.

Sinan hadde hundrevis av studenter, tusenvis av arbeidere og mange flere tilhengere og medhjelpere. Til tross for det hadde han bare fire lærlinger. Jahan var stolt over å være blant dem. Stolt, men også forvirret. Mesteren hadde valgt ham – en simpel tjener, en ubetydelig elefanttemmer – enda det fantes nok av begavede noviser i palassets skole. I stedet for å styrke selvfølelsen, fylte vissheten om dette ham med uro. Redselen for å skuffe den eneste i livet som trodde på ham, plaget ham mer enn han likte å innrømme.

Den siste oppgaven han hadde fått var å tegne et badehus, en hamam. Mesterens spesifikasjoner var klare: et opphøyd marmorbasseng som skulle varmes opp fra undersiden, kanaler i veggene for å slippe røyken ut, en kuppel som skulle hvile på hjørnebuer, to dører som vendte ut mot hver sin gate for å hindre menn og kvinner i å se hverandre. Denne skjebnesvangre natten var det dette Jahan arbeidet med, der han satt ved et grovtømret bord i skuret sitt i sultanens menasjeri.

Han lente seg tilbake, rynket pannen og studerte tegningen. Han syntes den var grov, uten eleganse eller harmoni. Som vanlig hadde det vært enklere å tegne grunnplanen enn kuppelen. Selv om han var over førti – Muhammeds alder da han ble profet – og dyktig i håndverket sitt, ville han stadig ha foretrukket å grave grunnmurer med bare hendene fremfor å måtte forholde seg til hvelv og himlinger. Han skulle ønske det fantes en måte å unngå dem fullstendig på – om bare menneskene hadde kunnet leve under åpen himmel, utildekket og uten frykt, og betrakte stjernene og bli betraktet av dem uten noe å skjule.

Frustrert skulle han til å begynne på en ny skisse – han hadde stjålet papir fra palassets skrivere – da han hørte tigeren igjen. Han stivnet og ble stående som fastnaglet mens han lyttet med løftet hake. Lyden var en advarsel, djerv og truende, til en fiende om ikke å komme nærmere.

Jahan åpnet døren stille og stirret ut i mørket som omga ham. Det lød et nytt knurr, ikke like høyt som det første, men like truende. Med ett begynte alle dyrene å bråke: Papegøyen skrek i mørket, neshornet brølte, bjørnen brummet sint til svar. Et sted i nærheten ga løven fra seg et brøl, og leoparden freste tilbake. I bakgrunnen lød den desperate trommingen fra bakbeina til redde kaniner. Selv om det bare var fem av dem, skrek og skrålte apene som en hel bataljon. Hestene vrinsket og flyttet på seg i stallene. Blant alle ulydene gjenkjente Jahan en buldring, kort og treg, da elefanten motvillig sluttet seg til levenet. Noe hadde skremt dyrene. Jahan slengte en kappe over skuldrene, grep oljelampen og smatt ut på gårdsplassen.

Luften var skarp, med en kraftig duft av vinterblomster og ville urter. Etter få skritt oppdaget han noen av dyretemmerne som sto sammenkrøpet under et tre og hvisket sammen. Da de så ham komme, kikket de forventningsfullt opp. Men Jahan hadde ingen opplysninger, bare spørsmål.

«Hva skjer?»

«Dyrene er nervøse,» sa Dara, sjirafftemmeren. Han hørtes nervøs ut selv.

«Kanskje det er en ulv,» foreslo Jahan.

Det hadde skjedd før. For to år siden. En iskald vinterkveld hadde en ulveflokk kommet ned til byen og streifet omkring i jødiske, muslimske og kristne bydeler. Noen hadde kommet seg gjennom palassportene, Gud vet hvordan, og angrepet sultanens ender, svaner og påfugler og skapt rene blodbadet. I dagevis måtte de rense busker og bregner for blodige fjær. Men nå var ikke byen dekket av snø, og været ikke spesielt kaldt. Hva det enn var som skremte opp dyrene, kom innenfra palasset.

«Undersøk hver eneste krok,» sa løvetemmeren Olev – en diger kar med flammende hår og krøllete bart i samme farge. Det ble ikke tatt en eneste beslutning her omkring uten at han visste om det. Han var livlig og kraftig og høyt ansett av alle tjenerne. En dødelig mann som kunne beherske en løve, var en som selv sultanen kunne beundre litt.

De spredte seg hit og dit og inspiserte låvene, stallene, båsene, innhegningene, kassene og burene for å forsikre seg om at ingen av dyrene hadde rømt. Hver eneste av det keiserlige menasjeriets innbyggere så ut til å være på plass. Løver, apekatter, hyener, kronhjorter, rever, røyskatter, gauper, villgeiter, villkatter, gaseller, kjempeskilpadder, rådyr, struts, gjess, pinnsvin, firfisler, kaniner, slanger, krokodiller, desmerkatter, leoparden, sebraen, sjiraffen, tigeren og elefanten.

Da han gikk for å se til Chota – en trettifem år gammel, nesten tre meter høy og usedvanlig hvit asiatisk hannelefant – fant Jahan ham nervøs og urolig, med ørene utspilt som seil i vinden. Jahan smilte mot dyret han kjente så godt.

«Hva er det? Lukter du fare?» Jahan klappet elefanten på siden og ga ham en håndfull søte mandler som han alltid bar med seg i beltet.

Chota takket aldri nei til en godbit. Han svingte med snabelen og puttet nøttene i munnen mens han holdt blikket rettet mot porten. Han lente seg fremover med den enorme vekten på forbeina, de følsomme føttene plantet i bakken. Han stivnet, anstrengte seg for å oppfatte en lyd i det fjerne.

«Ro deg ned, det går bra,» messet Jahan, selv om han ikke trodde på det han sa. Det gjorde ikke elefanten heller.

På veien tilbake så han at Olev snakket til temmerne og ba dem gå hver til sitt. «Vi har lett overalt. Det er ingenting!»

«Men dyrene …» var det noen som protesterte.

Olev avbrøt dem og pekte på Jahan. «Inderen har rett. Det må ha vært en ulv. Eller en sjakal, tenker jeg. Uansett er den borte nå. Gå og legg dere igjen.»

Denne gangen var det ingen som protesterte. De nikket og mumlet og subbet tilbake til halmmadrassene sine, som selv om de var grove og stikkende og fulle av lus, var det eneste trygge og varme stedet de kjente. Bare Jahan ble hengende etter.

«Kommer du ikke, mahout?» ropte krokodilletemmeren Kato.

«Om et øyeblikk,» svarte Jahan og kastet et blikk i retning av den indre gårdsplassen, hvor han akkurat hadde hørt en merkelig, dempet lyd.

I stedet for å svinge til venstre mot skuret av tømmer og stein, tok han til høyre mot de høye murene som skilte de to gårdsplassene. Han gikk forsiktig, som om han ventet på et påskudd til å ombestemme seg og gå tilbake til tegningen. Da han nådde frem til syrintreet lengst borte, la han merke til en skygge. Den var dunkel og overjordisk og lignet slik på et gjenferd at han ville ha lagt på sprang om den ikke akkurat da hadde snudd seg og vist ansiktet sitt – det var Sibir-Taras. Han hadde overlevd alle sykdommer og ulykker og vært her lenger enn noen andre. Han hadde sett sultaner komme og gå. Han hadde sett de mektige bli ydmyket og hoder som hadde båret de mest praktfulle turbaner rulle i sølen. Bare to ting varer evig, ertet tjenerne: Sibir-Taras og kjærlighetens smerte. Alt annet forsvinner …

«Er det deg, inder?» spurte Taras. «Dyrene vekket deg, hva?»

«Ja,» sa Jahan. «Hørte du en lyd akkurat nå?»

Den gamle mannen ga fra seg et grynt som kunne bety både ja og nei.

«Den kom der borte fra,» insisterte Jahan og strakte hals. Han stirret på muren foran seg, en formløs onyksfarget masse som umerkelig gled over i mørket. I det øyeblikket hadde han følelsen av at midnattsdisen var full av klagende og sørgende ånder. Han grøsset ved tanken.

Et hult drønn runget over gårdsplassen, etterfulgt av et ras av fottrinn, som om en menneskemengde myldret omkring. Fra dypt i palassets indre steg et kvinneskrik, umenneskelig vilt, og ble dempet til hulking nesten med det samme. Fra en annen retning skar et nytt skrik gjennom natten. Kanskje det var et tapt ekko av det første. Så, like brått som det hadde begynt, ble alt stille. Jahan tok nysgjerrig et skritt mot muren foran seg.

«Hvor skal du?» hvisket Taras. Øynene glitret av frykt. «Det er forbudt.»

«Jeg vil bare finne ut hva som foregår,» sa Jahan.

«Hold deg unna,» sa den gamle mannen.

Jahan nølte et øyeblikk. «Jeg skal bare kikke, kommer tilbake med en gang.»

«Jeg skulle ønske du ville la være, men du hører jo ikke etter,» sa Taras med et sukk. «Pass bare på at du ikke går lenger. Hold deg i hagen med ryggen mot muren. Hører du?»

«Ikke være redd, jeg skal være rask – og forsiktig.»

«Jeg venter på deg. Jeg kommer ikke til å få sove før du er tilbake.»

Jahan smilte ertende. «Jeg skulle ønske du ville la være, men du hører jo ikke etter.»

Jahan hadde nylig samarbeidet med mesteren om å reparere palassets kjøkken. Sammen hadde de også utvidet deler av haremet – det var blitt nødvendig etter at antallet beboere hadde økt betraktelig de siste årene. For å slippe å benytte hovedporten, hadde arbeiderne opprettet en snarvei og brutt en åpning i muren. Da en levering av fliser var blitt forsinket, hadde de tettet den med ubrent tegl og leire.

Med en lampe i den ene hånden og en kjepp i den andre slo Jahan på muren han gikk langs. En stund hørte han bare de samme dumpe smellene, om og om igjen. Så et hult dunk. Han stanset. Han satte seg på kne og skjøv mot de nederste steinene av all sin makt. Først rikket de seg ikke, men til slutt ga de etter. Han lot lampen være igjen – han skulle ta den med på tilbakeveien – og kravlet gjennom hullet og ut på neste gårdsplass.

Måneskinnet kastet et nifst lys over rosehagen, en rosegravplass nå. Buskene som om våren var prydet med de klareste røde, rosa og gule farger, så blanke og uttørkede ut. De spredte seg utover som et hav av sølv. Hjertet hamret så fort og høyt at han var redd noen skulle høre det. Det gikk en frysning gjennom ham da han husket historier om forgiftede evnukker, kvalte konkubiner, halshogde vesirer og sekker som ble kastet i Bosporos mens innholdet ennå sprellet av liv. I denne byen lå noen gravplasser oppe i åsene, andre på hundre favners dyp.

Foran ham sto et eviggrønt tre med hundrevis av skjerf, bånd, kjeder og snører dinglende fra grenene – Ønsketreet. Når en konkubine eller odalisk i haremet hadde en hemmelighet hun ikke kunne dele med andre enn Gud, overtalte hun en evnukk til å gå hit med en av pyntegjenstandene hennes, som ville bli bundet til en gren ved siden av en annens. Siden én kvinnes forhåpninger ofte sto i motsetning til en annens, strittet treet av motsatte ønsker og motstridende bønner. Men akkurat nå, mens et lett vindpust fikk bladene til å rasle og ønskene til å blande seg, så det fredfullt ut. Det så faktisk så fredfullt ut at Jahan ikke kunne dy seg for å gå mot det, selv om han hadde forsikret Taras at han ikke skulle gå så langt.

Det var ikke mer enn tretti skritt til steinbygningen bakenfor. Halvt gjemt bak stammen på Ønsketreet kikket Jahan forsiktig rundt, bare for å trekke seg tilbake med det samme. Det tok et øyeblikk før han våget å se igjen.

Omtrent et dusin døvstumme pilte hit og dit, fra én inngang til en annen. Flere bar på noe som så ut til å være sekker. Faklene de hadde i hendene tegnet ulmende striper i luften, og hver gang to fakler krysset hverandre, vokste skyggene på veggene.

Usikker på hva han skulle tro om det han så, spurtet Jahan mot baksiden av bygningen. Han kjente den tunge lukten av jord. Skrittene var like umerkelige som pusten. Han beveget seg i en halvsirkel og kom frem til døren lengst borte. Den var merkelig nok ubevoktet. Uten å reflektere over det, gikk han inn. Hvis han begynte å tenke over hva han gjorde, ville han bli lammet av frykt, visste han.

Innenfor var det rått og kaldt. Han følte seg frem i halvmørket og fortsatte, selv om hårene reiste seg i nakken og han fikk gåsehud. Det var for sent å angre. Det var ingen vei tilbake, han måtte bare fortsette. Han listet seg inn i et svakt opplyst rom og smøg seg langs veggene. Pusten gikk raskere. Han så seg rundt. Flere perlemorsbord med glasskåler, sofaer med puter, utskårne og forgylte speilrammer, billedtepper hengende fra taket, og på gulvet – de fylte sekkene.

Med et blikk over skulderen for å forsikre seg om at det ikke kom noen, beveget han seg forsiktig fremover til han fikk øye på noe som fikk blodet til å fryse – en hånd, blek og slapp, som hvilte på den kalde marmoren under enn haug med stoff, som en død fugl. Som om en kraft utenfra styrte ham, knyttet Jahan opp striesekkene, en etter en, og åpnet dem halvveis. Han blunket forvirret. Øynene nektet å innse det hjertet allerede hadde forstått. Hånden var festet til en arm, armen til en liten kropp. Dette var ikke bare sekker. Det var døde kropper. Barnekropper.

Det var fire stykker, alle gutter, lagt side om side fra den høyeste til den laveste. Den eldste var en ungdom, den yngste ennå et spedbarn. De praktfulle draktene var omhyggelig dandert for å bevare prinseverdigheten, selv i døden. Jahans blikk falt på det nærmeste liket, en lyshudet gutt med rødlette kinn. Han stirret på linjene i håndflaten hans. Buede, hellende linjer som løp i hverandre som tegninger i sand. Hvilken spåmann i denne byen, undret Jahan, ville ha forutsett en så trist og brå død for prinser av slik edel byrd?

Det så ut som om de hvilte. Huden deres glødet som om den var opplyst innenfra. Jahan kunne ikke la være å tenke at de ikke var døde, ikke egentlig. De hadde sluttet å bevege seg, sluttet å snakke, og var blitt forvandlet til noe hinsides hans fatteevne, noe bare de selv visste hva var, og det var grunnen til uttrykket i ansiktene deres, som kunne ha vært et smil.

Med skjelvende bein og ristende hender ble Jahan stående ute av stand til å røre seg. Bare lyden av fottrinn som nærmet seg rykket ham ut av forvirringens tåke. Han hadde så vidt krefter nok, men fant tid til å dekke over de døde før han pilte mot et hjørne og gjemte seg bak et billedteppe som gikk fra tak til gulv. Et øyeblikk etter kom de døvstumme inn i rommet og hadde med seg enda et lik. De la det varsomt ved siden av de andre.

Da oppdaget en av dem at tøystykket på liket lengst borte hadde glidd av. Han gikk nærmere og så seg rundt. Usikker på om det var dem selv som hadde etterlatt det slik, eller om noen andre hadde sneket seg inn etter at de gikk, gjorde han tegn til følgesvennene sine. De stanset også. Sammen begynte de å inspisere rommet.

Alene i hjørnet, med bare et tynt teppe mellom seg og morderne, gispet Jahan av frykt. Så dette var slutten, tenkte han. Hele livet hans var forspilt. Dette var så langt løgnene og bedrageriet hadde brakt ham. Merkelig nok tenkte han med sorg på lampen han hadde etterlatt blafrende i vinden ved hagemuren. Øynene fyltes med tårer da han tenkte på elefanten og på mesteren. Begge sov vel de uskyldiges søvn nå. Så gikk tankene til kvinnen han elsket. Mens hun og andre drømte trygt i sengene sine, kom han til å bli drept fordi han hadde vært et sted der han ikke skulle vært, og sett noe han ikke skulle sett. Og alt sammen på grunn av nysgjerrigheten – det skamløse, ubeherskede vitebegjæret som aldri hadde skaffet ham annet enn vanskeligheter. Taust forbannet han seg selv. De burde skrive det på gravsteinen hans, med prydelige bokstaver:

Her ligger en mann som var for nysgjerrig for sitt eget beste.

Dyretemmer og arkitektsvenn.

Be for hans uvitende sjel.

Dessverre var det ingen som kunne overbringe dette siste ønsket for ham.

Samme kveld, i et herskapshus på den andre siden av Istanbul, var husholdersken våken. En bønnekrans dinglet fra hånden hennes, fingrene telte gjennom perlene. Kinnene var rynkete som tørre rosiner, den tynne kroppen krokrygget, og alderen hadde gjort henne blind. Men så lenge hun befant seg i herrens hus, hadde hun utmerket syn. Hver krik og hver krok, hver løse hengsel, hvert knakende trappetrinn – ingen under dette taket kjente huset like godt som henne, og ingen var like hengiven overfor dets herre og mester. Det var hun helt sikker på.

Det var stille overalt, bortsett fra snorkingen som steg opp fra tjenerboligene. Av og til hørte hun dempede pustelyder, så svake at de nesten ikke kunne oppfattes, bak den lukkede biblioteksdøren. Sinan sov der etter å ha arbeidet sent igjen. Vanligvis tilbrakte han kvelden sammen med familien og trakk seg tilbake før kveldsmåltidet til privatrommene der kona og døtrene bodde, og hvor ingen av lærlingene noen gang våget seg inn. Men i kveld hadde han, som så mange kvelder før, gått tilbake til tegningene sine etter å ha brutt fasten, og falt i søvn mellom bøkene og bokrullene i rommet som hilste solen før resten av det store, overdådige huset. Husholdersken hadde gjort klar en seng til ham, lagt ut en madrass på gulvet.

Han arbeidet for mye, selv om han var åttifem år gammel. En mann burde hvile i hans alder, spise godt og be sine bønner omgitt av barn og barnebarn. Det han måtte ha igjen av krefter burde han bruke til å dra på pilegrimsreise til Mekka, og hvis han omkom på veien dit, desto bedre for sjelen. Hvorfor forberedte ikke mesteren seg på livet etter dette? Og hvis han gjorde det, hva i all verden hadde han å gjøre på byggeplasser, med de elegante kaftanene dekket av støv og søle? Hun var sint på mesteren fordi han ikke passet bedre på seg selv, men hun var også sint på sultanen og alle vesirer som kom og gikk, fordi de drev ham så hardt. Og hun var rasende på Sinans lærlinger fordi de ikke løftet den ekstra byrden fra mesterens skuldre. Late gutter! Ikke at de var gutter lenger. Hun hadde kjent alle fire siden de var ubehjelpelige nybegynnere. Nikola var den mest talentfulle og den mest forsagte; Davud var ivrig og oppriktig, men utålmodig; Yusuf var taus og full av hemmeligheter, som en tett og ugjennomtrengelig skog; og inderen, Jahan, stilte alltid spørsmål – Hvorfor er det slik, Hvordan henger det sammen – selv om han knapt lyttet til svarene.

Husholdersken grublet og ba en stund mens hun stirret inn i avgrunnen bak øynene sine. Tommelen, pekefingeren og langfingeren som hadde skjøvet på ravperlene, stanset opp. Det samme gjorde mumlingen: «Alhamdulillah, Alhamdulillah – Allah være lovet.» Hodet begynte å falle mot brystet, og munnen åpnet seg og ga fra seg et tungt sukk.

Et øyeblikk eller en time etterpå, hvor lenge visste hun ikke, våknet hun av en lyd i det fjerne. Klapringen av hover og hjul mot brostein. En vogn kjørte i full fart, og etter lyden å dømme kom den i deres retning. Sinans hus var den eneste boligen i blindgaten. Hvis vognen rundet hjørnet, kunne den bare være på vei til dem. Hun grøsset, som om en plutselig kulde jaget gjennom kroppen.

Hun mumlet en bønn mot onde ånder og reiste seg hurtig, på tross av alderen. Med korte, huskende steg gikk hun ned trappen, gjennom korridorene og ut i det innebygde gårdsrommet. Hagen var inndelt i terrasser, utsmykket med et basseng og full av de søteste dufter. Den gjorde alle som besøkte dem glade om hjertet. Mesteren hadde laget den selv, ført vann inn til huset med særlig tillatelse fra sultanen – og på den måten vekket sine fienders misunnelse og bitterhet. Nå dreide vannhjulet fredelig rundt. Den jevne surklingen beroliget henne med en forutsigbarhet som livet selv alltid manglet.

Over henne var månen en sigd av sølv. Den gjemte seg bak en sky, og et øyeblikk gikk jord og himmel i ett, i skifergrått. Stien til venstre for henne fortsatte ned gjennom en frukthage omgitt av bratte vegger, og langt, langt nedenfor lå en kjøkkenhage der de dyrket urter og grønnsaker. Hun valgte den andre stien og tok seg frem oppover mot gårdsplassen. På den ene siden var det en brønn. Vannet der var alltid iskaldt, sommer som vinter. I en klynge i det motsatte hjørnet var avtredene. Hun unngikk dem, slik hun alltid gjorde. Djinnene holdt bryllup der, og den som forstyrret dem midt på natten ville bli forkrøplet til dommedag. Forbannelsen var så sterk at det ville ta syv generasjoner å viske den ut. Siden hun mislikte å bruke nattpotte enda mer enn å besøke latrinene i mørket, sluttet den gamle husholdersken å spise og drikke hver kveld når det mørknet, så hun ikke skulle være prisgitt kroppens behov.

Bekymret nådde hun frem til porten ut mot gaten. Det var tre ting her i livet hun ikke ventet noe godt av: en mann som hadde solgt sin sjel til Sheitan, en kvinne som var stolt av sin skjønnhet, og nyheter som ikke kunne vente til det ble morgen.

Like etter stanset vognen på den andre siden av det høye gjerdet. Hestene prustet; hun kunne høre lyden av tunge fottrinn. Husholdersken kjente lukten av svette i luften, men om den stammet fra dyret eller budbringeren, kunne hun ikke avgjøre. Den gamle kvinnen forhastet seg ikke med å finne ut hvem inntrengeren kunne være. Først måtte hun resitere al-Falaq-suren syv ganger. «Jeg søker tilflukt hos morgengryets Herre, mot ondt fra det Han har skapt, mot ondt fra mørket når det bryter inn, mot ondt fra dem som blåser på knuter …»

Imens banket budbringeren på døren. Høflig, men insisterende. Den slags banking som ville bli trappet opp til hamring dersom den forble ubesvart litt for lenge – og snart var det nettopp det som skjedde. Tjenerne, som bare så vidt hadde rukket å våkne, hutlet seg ut i hagen en etter en med lamper i hendene mens de trakk sjal over nattøyet. Husholdersken kunne ikke utsette det lenger. Hun mumlet «Bismillah al-Rahman al-Rahim – i Allah, den gode og barmhjertiges navn» – og trakk slåen fra.

En fremmed kom til syne idet månen gled frem fra skyene. Kort og kraftig, en tatar etter formen på øynene å dømme. Han hadde en skinnflaske over skulderen og en selvsikker mine. Han rynket pannen og skjulte ikke sin ergrelse over at så mange mennesker sto og glodde på ham.

«Jeg kommer fra palasset,» erklærte han med unødvendig høy stemme.

Stillheten som fulgte var alt annet enn vennlig.

«Jeg må snakke med herren din,» sa budbringeren.

Mannen rettet skuldrene og skulle til å gå inn da husholdersken løftet hånden og stanset ham. «Trer du inn med høyre fot først?»

«Hva?»

«Dersom du skal krysse denne terskelen, bør du gå inn med den høyre foten først.»

Han kikket ned på føttene sine som om han var redd de kunne finne på å løpe sin vei. Så tok budbringeren et forsiktig skritt frem. Da han var inne, erklærte han at han var sendt av ingen ringere enn sultanen selv i et ærend av aller største viktighet, selv om han ikke hadde behøvd å si noen av delene. Såpass hadde alle forstått.

«Jeg har ordre om å hente hoffarkitekten,» la han til. Husholdersken skalv og var likblek. Hun kremtet. Ordene hun ikke kunne ytre stokket seg på tungen. Hun skulle helst ha fortalt denne mannen at hun ikke kunne forstyrre herren, som hadde sovet så lite. Men hun sa selvsagt ikke noe slikt. I stedet mumlet hun: «Vent her.»

Hun vred på hodet, øynene flakket i tomrommet. «Bli med meg, Hasan,» sa hun til en av pasjene. Hun visste at han var der fordi han hadde en særegen lukt av fett og nellikdrops, som han puttet i munnen i smug.

De ga seg i vei, hun først, mens gutten fulgte etter med en lampe. Gulvplankene knakte under føttene deres. Husholdersken smilte for seg selv. Herren hennes reiste fantastiske bygninger i fjern og nær, men glemte å reparere gulvet i sitt eget hus.

Da de kom inn i biblioteket, ble de omgitt av en behagelig lukt – duften av bøker, blekk, lær, bivoks, bønnekranser av sedertre, bokhyller av valnøttre.

«Efendi, De må våkne,» hvisket husholdersken med silkemyk stemme.

Hun sto stille og lyttet til sin herres pust som steg og sank. Hun forsøkte igjen, høyere denne gangen. Ingen reaksjon.

Gutten hadde aldri vært så nær herren. Nå studerte han ham nøye: den lange, krumme nesen, den brede pannen med de dype furene, det kraftige, grå skjegget som han trakk urolig i når han var fordypet i tanker, arret på det høyre øyenbrynet – et minne etter den dagen Sinan som ung gutt hadde falt på en kile i farens tømrerverksted. Guttens blikk vandret til herrens hender: sterke, knoklete fingre og grove, trælete håndflater. Det var hendene til en mann som var vant til å arbeide utendørs.

Den tredje gangen husholdersken tiltalte ham, åpnet Sinan øynene og satte seg opp i sengen. En skygge falt over ansiktet hans da han fikk øye på de to skikkelsene ved siden av seg. Han visste at de aldri ville ha våget å vekke ham på denne tiden med mindre en katastrofe hadde inntruffet eller byen var brent ned til grunnen.

«En budbringer er kommet,» forklarte husholdersken. «De er ventet i palasset.»

Sinan reiste seg sakte fra sengen. «Måtte det være gode nyheter, insha’ Allah.»

Gutten holdt frem et vaskevannsfat og helte vann fra en mugge. Han følte seg ganske viktig der han hjalp herren med å vaske ansiktet og kle seg. En lys skjorte, en kaftan, ikke en av de nye, men en gammel en, brun og tykk, med pelskanter. Sammen gikk de tre nedenunder.

Da budbringeren fikk se dem, bøyde han hodet. «Jeg beklager å forstyrre Dem, efendi, men jeg har ordre om å føre Dem til palasset.»

«Man må gjøre sin plikt,» sa Sinan.

Husholdersken brøt inn: «Kan gutten bli med?»

Budbringeren hevet et øyenbryn og stirret rett på Sinan. «Jeg har fått beskjed om å hente Dem og ingen andre.»

Raseriet steg som galle i den gamle kvinnens munn. Hun kunne ha mistet beherskelsen, men Sinan la en beroligende hånd på skulderen hennes og sa: «Det går bra.»

Arkitekten og budbringeren gikk sammen ut i natten. Det var ikke en skapning å se, ikke engang en løsbikkje, som det var så mange av i denne byen. Så snart Sinan hadde satt seg i vognen, lukket budbringeren døren og hoppet opp i setet ved siden av kusken, som ikke hadde sagt et eneste ord. Hestene rykket til, og snart kjørte de humpende og i full fart gjennom de triste gatene.

For å skjule hvor urolig han var, trakk Sinan de tette gardinene til side og stirret ut. Mens de galopperte gjennom svingete gater og under grener som var krokete av sorg, tenkte han på menneskene som sov i husene sine, de rike i herskapsboliger, de fattige i sine skur. De kjørte forbi det jødiske kvarteret og armenernes, grekernes og levantinernes bydeler. Han betraktet kirkene, som ikke hadde lov til å ha kirkeklokker, synagogene med kvadratiske gårdsplasser, moskeene med blytak og husene av tørkede leirblokker og treverk som lente seg mot hverandre som for å søke trøst. Selv de velstående hadde hus bygd av dårlig brent tegl. For tusende gang undret han seg over at en så vakker by kunne ha så mange dårlig konstruerte bygninger.

Endelig var de fremme ved palasset. I enden av den første gårdsplassen stanset vognen opp. Palasstjenerne kom for å hjelpe til med dyktige og vante bevegelser. Sinan og budbringeren tok seg gjennom den midtre porten, som ingen andre enn sultanen kunne passere til hest. De gikk raskt forbi en marmorfontene som skinte i mørket som et vesen fra en annen verden. Paviljongene som reiste seg i det fjerne ved sjøen, lignet dystre kjemper. Siden han nylig hadde utvidet deler av haremet og pusset opp palasskjøkkenene, kjente Sinan godt til omgivelsene. Han stanset plutselig da han oppdaget et par øyne som stirret på ham fra dypet av mørket. Det var en gaselle. Store, blanke, fuktige øyne. Det var andre dyr omkring – påfugler, skilpadder, struts, antiloper. Alle var, av en grunn han ikke forsto, våkne og redde.

Luften var kjølig og skarp, med en duft av myrt, helleborus og rosmarin. Det hadde regnet tidligere på kvelden, og gresset la seg under føttene deres. Vaktene gikk til side for å la dem passere. De kom frem til den massive steinbygningen. Den hadde farge som uværsskyer. Deretter fortsatte de gjennom en hall opplyst av vokslys som flakket i trekken. Etter å ha passert to rom, stanset de i det tredje. De var knapt kommet inn før budbringeren unnskyldte seg og forsvant. Sinan myste for å venne øynene til det enorme rommet. Hver mugge, hver pute, hvert ornament kastet nifse skygger som vred og buktet seg over veggene som om de ville fortelle ham noe.

I det motsatte hjørnet var lyset svakere. Sinan rykket til da han la merke til sekkene på gulvet. Gjennom en åpning kunne han se ansiktet på et lik. Skuldrene hans sank og han fikk tårer i øynene da han så hvor ung gutten hadde vært. Han forsto. Det hadde gått rykter om at dette ville skje, men han hadde nektet å tro på dem. Fortumlet og forskrekket vaklet han mot veggen. Da han ble i stand til å finne ordene, ba han en sakte bønn, avbrutt av et gisp hver gang han måtte snappe etter luft.

Han hadde ennå ikke sagt amin, ikke tørket ansiktet med begge hender, da det lød et knirk bak ham. Han gjorde seg ferdig med bønnen og stirret på billedteppet som hang på veggen. Han var sikker på at det var derfra lyden hadde kommet. Munnen var tørr som kritt, han subbet bort og trakk stoffet til side – bare for å få øye på en kjent skikkelse, likblek og skjelvende av frykt.

«Jahan?»

«Mester!»

«Hva gjør du her?»

Jahan sprang frem og takket sin lykkestjerne, stjernen som hadde sendt – ikke en døvstum for å kvele ham, men det eneste mennesket i hele verden som kunne hjelpe ham. Han falt på kne, kysset den gamle mannens hånd og førte den mot pannen.

«De er en helgen, mester. Det har jeg alltid trodd. Nå vet jeg det. Hvis jeg kommer ut herfra i live, skal jeg fortelle det til alle.»

«Hysj, ikke prat tull, og ikke rop. Hvordan kom du inn?»

Det var ikke tid til å forklare. Fottrinn gjallet gjennom korridoren, ga gjenlyd fra de høye himlingene og de ornamenterte veggene. Jahan reiste seg, smøg seg nærmere mesteren og håpet å gjøre seg usynlig. I neste øyeblikk trådte Murad 3. inn i rommet med følget sitt. Han var ikke høy, temmelig tykkfallen, med ørnenese og et stort skjegg som nesten var lyst, og uredde brune øyne under buede bryn. Han stanset for å bestemme seg for hvilken tone han skulle bruke: den milde, den strenge eller den strengeste.

Sinan tok seg raskt sammen og kysset kanten på herskerens kaftan. Lærlingen bøyde seg dypt og stivnet, ute av stand til å se opp på Guds skygge på jorden. Jahan var forvirret, ikke så mye av sultanen som av å befinne seg i hans majestetiske nærvær. For Murad var nå sultan. Hans far, Selim Begersvingeren, hadde sklidd på den våte marmoren i badet og styrtet i døden, påtagelig påseilet, ble det hvisket, selv om han hadde angret sine synder og sverget på aldri å røre vin igjen. Like før skumringen var Murad, til stor smiger og smisk, og med en kaskade av fyrverkeri og trommer og trompeter, blitt påspent sin forfar Osmans sverd og utropt til rikets nye padisjah.

Utenfor, langt borte, lød suset og sukkene fra havet. Jahan våget ikke å røre seg av flekken, men ventet stille som i graven mens svetten brøt ut på pannen. Han lyttet til stillheten som trykket mot skuldrene og førte leppene hans så nær gulvet at han kunne kysset det som en kald elsker.

«Hvorfor er de døde her?» spurte sultanen så fort han fikk se sekkene på gulvet. «Har dere ingen skam i livet?»

En av tjenerne svarte med det samme: «Vi ber om unnskyldning, herre. Vi tenkte De ønsket å se dem en siste gang. Vi skal ta dem med til likhuset og se til at de blir respektert slik de burde.»

Sultanen sa ingenting. Så snudde han seg mot skikkelsene som knelte foran ham. «Arkitekt, er dette en av dine lærlinger?»

Sinan svarte: «Det er det, Deres Høyhet. En av de fire.»

«Jeg ba om at du skulle komme alene. Adlød ikke budbringeren mine ordre?»

«Det er min feil,» sa Sinan. «Tilgi meg. Jeg trenger hjelp i min alder.»

Sultanen overveide dette et øyeblikk. «Hva heter han?»

«Jahan, min gode herre. De husker ham kanskje som palassets mahout. Han passer den hvite elefanten.»

«Dyretemmer og arkitekt,» spottet sultanen. «Hvordan har det seg?»

«Han tjente Deres strålende bestefar, sultan Suleiman, Allahs fred være med ham. Da vi så hans talent for å bygge broer, tok vi hånd om ham og har lært ham opp siden han var unggutt.»

«Min bestefar var en stor hersker,» mumlet sultanen fraværende.

«Han var prisverdig som profeten han var oppkalt etter, min herre.»

Suleiman den store, Lovgiveren, Herre over de troende og De hellige byenes beskytter – mannen som hadde hersket i førtiseks vintre og tilbrakt mer tid på hesteryggen enn på tronen. Og som man bare kunne nevne med dempet stemme, selv om han var dypt begravd og likkledet for lengst var råtnet bort.

«Måtte Allah være ham nådig. Jeg tenkte på ham i kveld. Hva ville han ha gjort i mitt sted, spurte jeg meg selv,» sa sultan Murad, for første gang med en brist i stemmen. «Bestefaren min ville gjort det samme. Det fantes ikke noe valg.»

Panikken grep Jahan da det gikk opp for ham at han snakket om de døde.

«Brødrene mine er hos Ham som opprettholder universet,» sa sultanen.

«Måtte himmelen være deres bolig,» sa Sinan stille.

Stillheten hersket til sultanen talte igjen. «Arkitekt, du ble beordret av min ærverdige far, sultan Selim, til å bygge et gravkammer for ham. Stemmer ikke det?»

«Jo visst, Deres Høyhet. Han ønsket å bli begravd ved Hagia Sofia.»

«Bygg det, da. Begynn arbeidet med det samme. Du har min tillatelse til å gjøre det som trengs.»

«Det er forstått, min herre.»

«Det er mitt ønske at brødrene mine skal begraves ved siden av min far. Gjør gravmælet deres så storslått at folk om flere hundre år kan komme og be for deres uskyldige sjeler.» Han tenkte seg om et øyeblikk, og la til: «Men … ikke gjør det for oppsiktsvekkende. Det bør være akkurat passe stort.»

I øyekroken så Jahan at mesteren bleknet. Han kjente en spesiell eim i luften, eller snarere en blanding av lukter, kanskje einer og bjørkekvister, med en skarp undertone, kan hende av brent alm. Om den kom fra herskeren eller Sinan, hadde han ingen mulighet til å finne ut. Han bøyde seg igjen i panikk, så pannen rørte ved gulvet. Han hørte sultanen trekke et sukk, som om han lette etter noe annet å si. Men han sa ingenting. I stedet kom han nærmere, nærmere, kroppen hans stengte for skinnet fra vokslysene. Jahan skalv under herskerens blikk. Hjertet slo ujevnt. Ante sultanen at han hadde sneket seg inn på den indre gårdsplassen i natt? Jahan kjente herskerens blikk gli over seg i enda et øyeblikk, ikke mer, så marsjerte sultanen ut av rommet med vesirene og vaktene hakk i hæl.

Slik gikk det til at Sinan, sultanens hoffarkitekt, og hans læresvenn Jahan, som ikke hadde noe på dette møtet å gjøre, men som likevel var til stede, i desember måned i året 1574, en dag tidlig i ramadan, fikk i oppdrag å bygge et monument i Hagia Sofias hager som skulle være så stort og imponerende som det sømmet seg for fem prinser, sultan Murads brødre, men ikke så stort og imponerende at det ville minne noen om at de var blitt kvalt på sultanens ordre den natten han besteg tronen.

Det ingen av de tilstedeværende kunne forutse, var at da sultan Murad døde mange år senere, på en natt akkurat som denne, mens vinden klaget og dyrene i menasjeriet hylte, skulle hans egne sønner – alle nitten – bli kvalt med buestrenger av silke for ikke å spille kongelig blod, og ved et skjebnens lune bli begravd på nettopp det stedet arkitekten og lærlingen hans hadde bygd.