Mark Lamprell

Veien til Roma

En roman fra kjærlighetens by

Oversatt av Lene Stokseth, MNO

Denne boka ble skrevet en plein air, for det meste ved Romas

monumenter, gater og plasser. Historien utspiller seg på rundt tretti ulike steder. Noen detaljer som hotellnavn og -interiører er fiktive, men

ellers er alt virkelig.

Mark Lamprell

Til Klay, for alltid

Prolog

«… ethvert menneske er bare en bølge i rommet som endrer seg underveis fra minutt til minutt.»

Nikola Tesla

La meg fortelle deg om Roma, mitt elskede Roma, så gammel at hun kalles evig, byen som alltid har vært der og alltid vil være det. Hun er så trygg på sin egen prakt og ærverdige betydning at hun ikke prøver å sammenligne seg med noen, men for meg er det nærmest umulig å la være.

New York, Paris og London – alle store metropoler – er uimotståelige på sin måte, men Roma er så svimlende full av historier om helgener og syndere, martyrer og monstre, om de som elsker og de som kjemper, at hun som tyngdekraften trekker deg til seg. Hvis du dveler lenge nok blant Romas plasser og monumenter, vil du føle deg både fortapt og funnet, overveldet av den imponerende historien hennes, fengslet av hennes smuldrende skjønnhet. Roma er bygd på storslagne, absurde drømmer og blottlegger vrangforestillingen om at virkeligheten formes av realister. Ingen forlater henne uforandret. En del av deg elsker henne for alltid.

Lytt nøye, så vil du høre Romas søyler synge som harpestrenger, spilt på av dem som er blitt fortryllet før deg, blant dem keisere, paver, despoter, drømmere, vitenskapsmenn, kunstnere og elskere. Se ordentlig etter bak mesterverkene og vidundrene, så vil du oppdage at det ikke finnes spor av noe kjedelig og grått noe sted. Her er selv rennesteinene vakre.

Dette er stedet der lidenskapen vekkes, sansene settes i brann og elskende faller i armene på hverandre. Alt ser ut til å utspille seg som ved ren magi – men jeg skal fortelle deg hva som egentlig skjer.

Hvordan kan jeg vite det?

Jeg har vært her siden begynnelsen.

Jeg var her da Romulus drepte Remus.

Jeg var her da Augustus svøpte byen i marmor.

Jeg var her da Peter døde opp ned for sin kjærlighet til Jesus Kristus.

Jeg var her da Kristina ga avkall på kongedømmet sitt av kjærlighet til troen.

Jeg er her nå og vil være her lenge etter at du har reist.

Om jeg hadde hatt et visittkort, ville det stått: kvantemekaniker. Klassisistene blant dere kan ha gjettet hva jeg vil med dette. Den moderne verden har glemt meg for lengst, men antikkens folk kjente meg som genius loci – stedets ånd – som har i oppgave å inspirere og utfordre menneskene der. Noen av kollegene mine hevder å ha æren for å ha gjort Leonardo og Caravaggio til de geniale kunstnerne de var. Det kan dessverre ikke jeg. Jeg pulserer i Romas gulv og vegger, og selv om nærværet mitt fremhever hennes skjønnhet, er det bare et biprodukt av min store spesialitet, som er og alltid har vært hjertets labyrintiske renkespill og mysterier. Jeg er, for å være helt spesifikk, kjærlighetens skytsånd.

Bli med meg, hvis du vil, og se hvordan jeg arbeider.

Første skritt er å samle spillerne våre. Første stopp: verdenshjørnene …

1

New York, New York

«Vil du være så snill å si meg hvilken vei jeg burde gå for å komme bort herfra?»

«Det avhenger i høy grad av hvor du ønsker å komme hen,» sa katten.

Lewis Carroll, Alice i Eventyrland

Støvkorn danset sakte i sollyset som sivet inn gjennom de store, sørvendte vinduene. De tumlet og kolliderte over hodet til den gamle mannen, både kaotisk og koreografert, permanent og flyktig. Noen sank mot bakken, mens like mange steg mot himmelen uten synlige tegn til drivkraft. Hvorfor gjelder ikke tyngdekraften dem? undret Alice seg.

Hun hørte New Yorks summing og støy utenfor professorens atelier, og selv om hun var ganske sikker på at byen faktisk var der, hadde hun ofte hatt mistanke om at det også fantes en annen by, nær, men likevel skjult i en av sansenes blindsoner. I den andre verdenen ville hun ikke bli dømt eller latterliggjort fordi hun var flink og kjedelig, for der gjaldt ikke de samme reglene – som nå, når tyngdekraften bokstavelig talt demonstrerte sin manglende gyldighet. I den verdenen fantes ingen regler. Å, som hun lengtet dit av og til.

Professor Stoklinsky kikket opp og smilte med øynene, bustete og klok. Hun forberedte seg på å høre hva han hadde å si, men han forble taus og så ned på arbeidet hennes igjen.

Hun gruet alltid for dette, for det granskende blikket hans. Han forventet så mye av henne. Han behandlet henne som om hun var helt spesiell, og hvis det var noe Alice visste i den modne alder av nitten, snart tjue, var det at hun ikke var eksepsjonell. Det visste hun fordi hun var født inn i en familie der absolutt alle var eksepsjonelle.

Moren hennes hadde vært et stjerneskudd i BalletMet i Columbus i Ohio fram til hun falt ned gjennom en usikret falluke i scenegulvet under prøvene på Nøtteknekkeren og knuste 39 av de 52 beina i foten. Under den lange rekonvalesensen begynte hun å studere juss, og nå var hun seniorpartner og daglig leder i et fremgangsrikt advokatfirma på Wall Street. Faren, som var en anerkjent øyelege, brukte all fritiden sin i India, der han reddet synet til folk som verken hadde tilgang til eller råd til ordentlig behandling. Storebroren, som hadde fulgt i farens fotspor og blitt lege, hadde studert ved Rhodes og spesialiserte seg nå på nyrekirurgi ved Mayoklinikken. Lillesøsteren hadde nettopp utmerket seg som førsteårsstudent ved Harvard ved å vinne Jacob Wendell-stipendet. Alle familiemedlemmene briljerte i det meste de gjorde, tilsynelatende uten å måtte anstrenge seg det minste.

Det gjorde ikke Alice. Hun hadde ikke noe glødende engasjement for noe spesielt, selv om hun likte å studere tonen, metningen og intensiteten i fargen på alt hun kom over. Det første hun husket, var at hun gjemte seg i morens store klesskap og sorterte klærne etter farge. Hun hadde begynt med blusene. Purpurrødt, blåfiolett, blått, grønt, limegrønt, gult, kremhvitt, oransje, rødt og burgunder. De hvite blusene plasserte hun mellom de gule og de kremhvite, selv om de strengt tatt ikke var en del av fargespekteret. Moren syntes først det var morsomt, men da Alice gjorde det samme med søsknenes garderober, ble hun bekymret og fikk henne sjekket for mulig autisme.

Da Alice var fjorten, løy hun på alderen og fikk deltidsjobb i en boutique tre bygninger fra hjørnet av 83. gate og Madison-avenyen. Boutiquen var oppkalt etter eieren, Nadine, som snart oppdaget hvor flink Alice var med farger. Det gjorde kundene også, og de spurte alltid Alice til råds før de kjøpte noe. Nadine tok til og med Alice med seg på innkjøpstur til moteuken Say Yes to Life, Love and Style i Chicago. Alice likte å være god i noe. Vennekretsen økte i takt med selvtilliten.

Det siste året på videregående tok Alice mot til seg og ba den nye bestevenninnen Manuela hjem på middag. Da hun var gått, kommenterte moren at Manuela hadde tykke ankler. Det var den eneste kommentaren hun hadde til besøket. I kantinen neste dag holdt Manuela en meget underholdende monolog som beskrev hvordan deres livlige venninne Alice ble en grå mus hjemme. Alice himlet med øynene og lo med, men det brant i kinnene.

I et cocktailselskap der de feiret brorens hjemkomst fra Oxford, nevnte en av morens kolleger at han hadde sett Alice gå inn i en butikk på Madison Avenue. Alice skulle til å fortelle at hun hadde jobbet der i nesten fire år da moren brøt inn og sa at Alice hadde vært på Upper East Side for å søke jobb som ubetalt guide ved Metropolitan Museum of Art. Det var rent oppspinn. Alice og moren hadde snakket om den muligheten en gang, helt kort, men det var alt. Alice åpnet munnen for å protestere, men morens strenge, steinharde blikk fikk henne til å tie. Hun nikket stumt, forskrekket over plutselig å innse at hun var en man skammet seg litt over, at det hun gjorde var trivielt sammenlignet med resten av familiens daglige aktiviteter, og at hun dermed også var triviell, at hun sviktet laget. Det slo henne som en brå, brutal åpenbaring.

Da hun sa opp jobben noen dager senere, klemte Nadine henne tett inntil den omfangsrike bysten og gråt. Alice hadde et fjernt minne om å ha fått slike klemmer som barn, men kunne ikke huske nøyaktig hvor eller når. Hun gikk ut av skolen med middelmådige karakterer og unnlot å gå på skoleballet, selv om hun hadde klart å få tak i over sju meter med Yves Klein-blå changeantsilke til en kjole.

Under et av sine korte besøk hjemme la Alices far merke til at hun virket litt reservert og nevnte det for moren, som reagerte med å arrangere et stevnemøte mellom datteren og en ung mann fra firmaet som nettopp var blitt forfremmet til juniorpartner. Daniel var ti år eldre enn Alice og en dyktig prosessfullmektig. Man kunne bare så vidt ane at han hadde slitt med stamming som barn. Han hadde forvirrende lange øyevipper og ville vært kjekk på en mørk og mystisk måte hvis det ikke hadde vært for de uvanlig store ørene. Hvis han kan tilgi meg det røde håret, er jeg innstilt på å overse ørene, tenkte Alice.

Alices mor var usedvanlig fornøyd med partiet, og Alice merket at Daniels hengivenhet ikke bare oppveide hennes andre mangler, men også hevet statusen hennes i morens øyne. Hun frydet seg over den nyvunne anerkjennelsen fra moren, og det gikk opp for henne hvor kaldt det hadde føltes uten. Det gjorde henne ekstra takknemlig overfor Daniel. Da tiden var inne for å velge høyere studier, var det Daniel som forsiktig foreslo at hun skulle skrinlegge planene om å studere motedesign ved Istituto Europeo di Design i Milano og heller begynne på Parsons School i New York, så de kunne fortsette å treffes hver dag. Alice ble dessverre så nervøs at hun dummet seg ut på opptaksintervjuet og ikke kom inn. Daniel ville gå til sak mot skolen, men Alice ville ikke lage noe oppstyr og skyndte seg å søke på kunstfag ved et lokalt college der de hadde spesialisert seg på å tegne og lage 3D-modeller, teknikker hun mente hun kunne ha bruk for i klesdesign og -produksjon senere.

Slik hadde det seg altså at Alice to år senere forlot den varme sengen i loftsleiligheten hun delte med Daniel, og sto foran professor Felix Stoklinsky med sommerfugler i magen. Den gamle mannen så opp fra arbeidet hennes igjen. Denne gangen krevde blikket hans svar.

Hun hadde levert tre modeller i skoeskestørrelse som hovedarbeid i skulpturkurset det andre studieåret. Hvis professoren godkjente dem, skulle de forvandles til mye større bronsearbeider i løpet av det tredje og siste studieåret. Den første modellen, som var av et tett omslynget, kyssende par, så plutselig ut som den dårlige kopien av Rodins Kyss som den faktisk var. Alice stålsatte seg. Nå måtte hun ikke få panikk. Dette hadde hun og Daniel øvd på. Det hadde vært hans idé. Hun hadde ikke hatt peiling på hva hun skulle levere før han hadde sett gjennom skissene hennes fra året før og hjulpet henne med å lage en liste over fordeler og ulemper ved hver av dem. Han hadde forklart henne at når de hadde valgt ut tre figurative skulpturer, var neste skritt å finne et konsept, en slags overordnet idé, som kunne knytte dem sammen.

Da Alice kremtet og gjorde en håndbevegelse i retning av Rodin-modellen, følte hun seg som en selger på Shopping Channel. «Lykksalighet: første stadium. To mennesker møtes. Faller for hverandre. Ren … lykksalighet,» sa hun.

Professoren reagerte ikke. Hun gikk videre til neste modell: to middelaldrende elskende med armene rundt hverandre, men med bortvendte, tomme ansikter. Alice lurte plutselig på hva i all verden som hadde fått henne til å vise fram denne dårlig utførte modellen, men hun holdt seg til planen. «Tvil: mellomstadiet,» sa hun. «Euforien er borte. De må jobbe med å få det til å fungere. Sjalusi, kjedsommelighet, skuffelser … fyller dem med tvil.»

Professoren nikket. Hun så en antydning til smil i ansiktet hans. Alice foldet hendene på ryggen og gikk videre til den tredje modellen: en gammel mann med ansiktet fordreid av smerte som bar på den livløse kroppen til en kvinne. Michelangelos Pietà med rollebytte og en postmoderne vri. Med ett føltes det så tamt. Hun svelget klumpen i halsen og fortsatte ufortrødent. «Tap: siste stadium,» sa hun. «Den ene mister alltid den andre.»

«Alltid?» spurte professoren.

«Alltid,» bekreftet hun. «Enten finner de en annen, eller så går de, eller så er det en av dem som … dør.»

«Det er altså tesen din? At kjærligheten ender dårlig?»

Det kjentes som om Alices mage ville ut – gjennom munnen. Hun knep leppene sammen og nikket.

Professoren så inn i de lysegrå øynene hennes. De var så nydelige i den alderen, alle sammen, men hun her var helt spesiell. Hun minnet ham om en marmorøyd Venus, ikke helt nærværende, ennå ikke intenst levende slik de fleste av de uregjerlige klassekameratene var. Mange års erfaring sa ham at det glødet og brant i hennes uutforskede indre, men han var redd hun aldri ville prøve å utforske sitt innerste jeg fordi hun ikke ville ha grunn til det. Hennes form for skjønnhet var av det slaget som åpner dører, som gjør det mulig å unngå dypdykk i livet, men nøye seg med å streife overflaten – så lenge man gidder.

«Hva skal du gjøre i ferien?» spurte han plutselig.

«Jeg … hva …?»

«Hva skal du gjøre? Hvor skal du hen?»

«Jeg … jeg vet ikke.»

«Jeg vil at du skal gjøre noe annet enn du pleier. Jeg vil at du skal gjøre noe …» Den gamle mannen grep hendene hun gjemte på ryggen. Han holdt dem et kort øyeblikk før han løftet dem høyt over hodet hennes. «… noe voosj!»

Han så på henne med et vennlig smil, men Alice kjente tårene prikke bak øyelokkene. Nå hadde hun skuffet ham også. Og det var hun lei av. Hun var lei av å skuffe folk. Hun var lei av å være dum. Plutselig visste hun nøyaktig hva hun skulle gjøre. Hun bestemte seg der og da.

I det øyeblikket var hun sikker på at ideen om å reise utenlands var hennes egen. Hun hadde ingen anelse om at det var krefter sterkere enn henne selv som trakk henne til Roma – at hun faktisk ble kalt til Den evige stad. Av meg.

2

London

«Selv ikke alderdommen vet å elske døden.»

Sofokles     

Eiffeltårnet ristet og skalv og begynte å bevege seg bortover Holland Park Avenue. Lizzie fulgte med fra det digre karnappvinduet i sin avdøde brors lille leilighet da den knallrøde dobbeltdekkerbussen med Paris-plakaten pløyde gjennom en dueflokk. De fór til værs og spredde seg for alle vinder. En av dem suste over toppen av en platan med kurs rett for Lizzie. Hun rygget litt i frykt for at den skulle brase inn i ruten, men fuglen stoppet med noen elegante vingeslag og landet på steingesimsen rett foran henne. Lizzie og fuglen ble stående og se på hverandre og skakke på hodet, først til den ene siden, så til den andre.

Hun var ikke og hadde heller aldri vært noen skjønnhet, men den gråhårede 79 år gamle Lizzie Lloyd-James, for anledningen kledd i sørgelilla, hadde glimt i øyet og var uimotståelig på sin måte. Nei vel, hadde hun innrømmet for seg selv samme morgen, så var det ikke noe som het «sørgelilla», men hun så ut som et lik i svart, så da ble det sånn.

Lizzie snakket til duen: «Henry vil til Roma.» Stemmen bar tydelig preg av at hun tilhørte den britiske overklassen. Fuglen la hodet på skakke.

Bak henne i det mørke, skinnende rene rommet, svarte en kvinnestemme som ikke kunne skjule at eieren var fra de landlige Bristol-traktene vest i landet: «Et opphold i Roma. Så vi kan få litt vind i skjørtene.»

Lizzie tok opp det slitte arket og holdt det opp mot lyset. Så lette hun i lommene til hun oppdaget at hun hadde lesebrillene hengende i et kjede rundt halsen. Hun satte dem på nesen og skjøv dem litt opp og ned til hun kunne se klart.

«Han vil til en eller annen bro …» sa Lizzie.

Stemmen svarte: «Ponte Sant’Angelo.»

«Ja, broen med englene,» sa Lizzie og myste på arket. «Ifølge det som står her, var det der dere møttes.»

«Ja, det stemmer,» sa Constance. «Gode Gud.»

Lizzie snudde seg og kikket over brillene på den smykkeprydede hånden med blå årer som løftet seg fra dypet av en ørelappstol. Hun overlot duen til seg selv, gikk gjennom rommet og stakk arket i hånden til sin avdøde brors kone.

I motsetning til sin svigerinne hadde 78 år gamle Constance Lloyd-James vært – og var fremdeles – en skjønnhet, selv om den siste tidens sorg hadde satt sine spor. Foreldrene hennes hadde vært gründere med arbeiderklassebakgrunn som hadde tjent en formue på utbygging av havneområdene i Bristol da den oppdemmede havnen gradvis mistet sin stilling som viktig base for engelske handelsskip. Pengene hadde sikret Constance høyere utdanning i London og Roma, og skjønnheten gjorde det mulig for henne å gifte seg «over sin stand», inn i det lavere aristokratiet i begynnelsen av de glade sekstiårene, en tid da alle samfunnslag lot som om sosiale klasser ikke lenger spilte noen rolle, selv om de faktisk gjorde det.

Unge Constance brukte sitt nedarvede talent for eiendomsutvikling til å hjelpe ektemannen med å snu sitt svinnende forretningshell. Etter hvert som velstanden økte, støttet ektefellene samtidige britiske kunstnere ved å kjøpe verkene deres. I årenes løp hadde de opparbeidet seg en uvurderlig samling av malerier, skulpturer og installasjoner, og i tillegg eide de store landområder i London og flere økologiske gårder i Devon og Cornwall.

«Er det bra med deg, vesla?» spurte Lizzie. De hadde kalt hverandre «vesla» helt siden de møttes da begge var i begynnelsen av tjueårene. Hun husket egentlig ikke hvorfor, men kanskje som et slags prefeministisk, ironisk kjæleord? Lizzie hadde likt den intelligente, unge skjønnheten fra første stund. Hun likte at storebroren hennes strålte av lykke når Constance var i nærheten, men det aller beste var minnet om faren som ble så forfjamset at han fnyste te utover Wedgwood-porselenet da Henry kunngjorde at han ville gifte seg med henne, og hun kom aldri til å glemme morens bestyrtede uttrykk. «Men hun snakker jo som en sjørøver,» hadde hun protestert.

Lizzie klappet Constance på hodet og myste ut i det halvmørke rommet. Hun kunne skimte sitt eget gjenskinn i det digre venetianske speilet over peisen, og synet fylte henne ikke akkurat med glede.

«Hvem er den gamle damen der?» spurte Lizzie spøkelset som myste tilbake på henne.

«Noen ganger ser jeg på smilerynkene mine og lurer på hva i all verden som kan ha vært så morsomt,» sa Constance.

Lizzie lo.

Constance halte seg opp fra stolen, og speilbildet hennes dukket opp ved siden av Lizzies lattermilde. Constance rynket pannen.

«Hva er det?» spurte Lizzie.

«Latteren din. Den minner sånn om hans,» sa Constance.

Lizzie tok arket ut av hendene hennes. «Han er veldig spesifikk med hensyn til hvor han vil vi skal dra, og hva han vil vi skal gjøre. Det er egentlig litt pussig.»

«Han var en pussig mann,» sa Constance nøkternt.

«Ja, det skal være sikkert og visst.»

«Det er derfor vi elsker ham.»

«Ja.»

Lizzies underleppe dirret. Hun snudde seg brått i håp om at Constance ikke skulle oppfatte det ørlille bruddet på etiketten, men det gjorde hun.

«Så, så, vesla,» sa Constance kort. «Hva skal det være godt for?»

~

Noen dager senere manøvrerte Henrys sjåfør Robert den mørkeblå Jaguaren langs veiene og gjennom rundkjøringene som snodde seg rundt Heathrow som et nettverk av moderne vollgraver, og satte av Lizzie og Constance utenfor avgangshallen. Robert bar inn bagasjen til Constance, og Constance fulgte etter. Da en hyggelig, ung mann holdt døren åpen for Lizzie, beordret hun ham til å bære hennes bagasje samme vei. Den unge mannen prøvde å forklare at han var en vanlig reisende, ikke ansatt ved flyplassen, da Constance kom farende tilbake, fullstendig panisk. Lizzie lot den unge mannen være og fulgte etter.

«Hva er det, vesla?»

«Henry. Jeg glemte ham igjen i bilen.»

Ja visst. Det hadde hun gjort. Urnen med Henrys aske var blitt plassert i en vanlig brun resirkulerbar pappeske – et valg han selv hadde tatt før han døde – i passasjersetet foran i Jaguaren, behørig festet med sikkerhetsbelte. Der fant de ham noen sekunder senere. Robert kom tilbake, fryktelig flau over at han ikke bare hadde glemt sin høyst skattede, kremerte arbeidsgiver, men i tillegg hadde latt bilen stå ulåst og risikert at noen skulle stjele ham. Constance beroliget sjåføren og ga ham en helhjertet syndsforlatelse. De var nervøse, alle sammen. Det var en stor dag. Robert tok seg den frihet å omfavne Constance, noe Lizzie la merke til at hun tok med uvanlig stor sinnsro. Deretter oppsto det et lite, upassende basketak om hvem som skulle bære Henry inn i terminalbygget. Ja, medgikk Constance, han var tung, men hun var fullt ut i stand til å bære ham, ellers takk, Robert. Robert lot henne ta pappesken så snart han oppfattet den beinharde sjørøverklangen i stemmen hennes.

~

Høyt oppe over Alpene satt Constance og Lizzie i førsteklassesetene sine og nippet til en DOCG Prosecco di Conegliano-Valdobbiadene, i tråd med Henrys angivelser. Han var blitt hentet ned fra bagasjehyllen over dem, der han hadde ligget under avgang, og sto nå trygt plassert på det brede armlenet av valnøttre mellom dem.

En ung flyvertinne kom gående mot dem mens hun tørket villfaren leppestift av tennene. Hun henvendte seg til dem med en frityrstekt sørstatsaksent som muligens ville virket sjarmerende hadde det ikke hadde vært for den påtagelig manglende interessen, som de mistenkte at man ikke ville merket hvis det hadde vært to kjekke, unge forretningsmenn hun snakket til.

«Skal jeg legge bort esken for deg, ma’am?» spurte hun og strakte seg over Constance for å ta den, som for å understreke at det egentlig ikke var et spørsmål, men ren informasjon om hva hun hadde tenkt å gjøre.

«Nei takk,» sa Constance, smilende, men så høyt at flyvertinnen rykket til og rygget unna.

«Det er ingen eske,» sa Lizzie entusiastisk. «Det er broren min.»

«Og mannen min,» la Constance til.

«Henry!»

«Vi tar ham med til Roma.»

«Henry elsker Roma.»

De to gamle damene gliste avsindig til flyvertinnen.

«Å. Okidoki,» sa flyvertinnen, tydelig forfjamset. «Ja vel. Eh … det er bare å rope hvis dere trenger noe.»

«Grazie,» sa Constance med beinhard sjørøverstemme.

Flyvertinnen pilte vekk.

Constance tok en slurk av proseccoen. «Jeg tror vi skremte henne.»

Lizzie tok en slurk av sin. «Ja, det tror jeg at vi gjorde.»

«Vi er to skremmende, gamle damer,» sa Lizzie.

Constance snudde seg mot Lizzie og løftet krystallglasset til en skål. «For skremmende, gamle damer.»

Lizzie klinket glasset mot Constances med et pling.