Erik Larson

Djevelen i den hvite byen

Mord, magi og mani på verdensutstillingen som forandret USA

Oversatt av Stian Omland, MNO

FONT FORLAG

Chicago, 1891.

Tidligere utgitt av Erik Larson:

I dyrets buk (2013)

Til Chris, Kristen, Lauren og Erin,

for at dere gjorde det verdt det

– og til Molly, hvis begjær etter sokker

holdt alle på tå hev

Overhengende ondskap

(EN BEMERKNING)

I CHICAGO PÅ SLUTTEN AV 1800-tallet bodde to menn omgitt av røyken fra fabrikkene og skramlingen fra togene. De var begge flotte, hadde blå øyne og mestret sitt foretrukne virke med usedvanlig begavelse. Hver av dem legemliggjorde en del av den veldige dynamikken som kjennetegnet Amerikas stormløp mot det tyvende århundre. Den ene var arkitekt og sto bak mange av USAs viktigste byggverk, blant annet Flatiron-bygningen i New York og Union Station i Washington D.C., og den andre var morder, en av historiens mest produktive og en forløper for en amerikansk arketyp, den urbane seriemorderen. Til tross for at de to aldri møttes, i hvert fall ikke formelt, var skjebnene deres forbundet av en magisk begivenhet som i stor grad er falt ut av den moderne bevisstheten, men som i samtidens øyne hadde en forvandlende kraft som nesten kunne måle seg med Den amerikanske borgerkrigen.

På de neste sidene skal jeg fortelle historien om disse mennene og denne begivenheten, men først må jeg få komme med en bemerkning: Uansett hvor underlige og makabre noen av de følgende hendelsene kan synes, er dette ikke et fiksjonsverk. Alt som står i anførselstegn stammer fra brev, memoarer eller andre skriftlige dokumenter. Handlingen utspiller seg for det meste i Chicago, men jeg må be leseren tilgi meg en og annen utflukt over delstatsgrensene, som da den staute, sorgrammede etterforskeren Geyer kommer inn i den siste fryktelige kjelleren. Jeg ber også om overbærenhet med et og annet sidespor når historien krever det, inkludert avstikkere til anskaffelsen av lik for medisinske formål og den korrekte bruken av Black Prince-geranier i et Olmsted-landskap.

Under skitten og røyken og leirjorden handler denne boken om livets flyktighet og om hvorfor noen menn velger å fylle sin knappe, tilmålte tid med å gi seg i kast med det umulige, mens andre velger å forårsake sorg. Denne historien skildrer i bunn og grunn en ubønnhørlig konflikt mellom godt og ondt, dagslys og mørke, Den hvite byen og Den svarte.

ERIK LARSON

SEATTLE

– Legg ingen små planer, de rommer ikke magi egnet til å oppildne menneskenes blod.

DANIEL H. BURNHAM,

VERKSDIREKTØR I DEN

COLUMBIANSKE VERDENSUTSTILLINGEN 1893

– Jeg ble født med djevelen i meg. Jeg kunne like lite for det faktum at jeg var en morder som dikteren kan for inspirasjonen til å synge.

DR. H. H. HOLMES,

TILSTÅELSE, 1896

PROLOG

Om bord i «Olympic»

1912

Arkitektene (fra venstre til høyre): Daniel Burnham, George Post, M. B. Pickett, Henry Van Brunt, Francis Millet, Maitland Armstrong, oberst Edmund Rice, Augustus St. Gaudens, Henry Sargent Codman, George W. Maynard, Charles McKim, Ernest Graham, Dion Geraldine.

Om bord i «Olympic»

DATOEN VAR 14. APRIL 1912, en uhellsvanger dag i sjøfartshistorien, men det visste selvfølgelig ikke mannen i suite 63-65 på shelterdekk C ennå. Han visste dog at han hadde veldig vondt i foten, verre enn han hadde forventet. Han var 65 år gammel og var blitt en stor mann. Håret var blitt grått, barten nesten hvit, men øynene var like blå som de alltid hadde vært – ja, enda blåere på grunn av nærheten til havet. Foten hadde tvunget ham til å utsette ferden, og nå lenket den ham til suiten mens de andre passasjerene på første klasse, hvoriblant hans kone, gjorde det han selv ville likt å gjøre, nemlig å utforske skipets mer eksotiske områder. Mannen elsket skipets overflod, akkurat som han elsket togvogner fra Pullman Palace og enorme peiser, men fotproblemet la en demper på begeistringen. Han erkjente at den grunnleggende lidelsen som var årsaken til smerten, delvis skyldtes at han i årenes løp hadde nektet å båndlegge sin dragning mot de fineste viner, matvarer og sigarer. Smerten var en daglig påminnelse om at hans tid på kloden nærmet seg slutten. Like før ferden hadde han sagt til en venn: «Denne forlengelsen av en manns liv interesserer meg ikke når han har gjort sitt arbeid og har gjort det temmelig godt.»

Mannen het Daniel Hudson Burnham, et navn som på denne tiden var kjent over hele verden. Han var arkitekt og hadde gjort sitt arbeid temmelig godt i Chicago, New York, Washington, San Francisco, Manila og mange andre byer. Han og hans kone Margaret seilte til Europa ledsaget av datteren og ektemannen hennes, på en stor rundreise som skulle vare hele sommeren. Burnham hadde valgt dette skipet, R.M.S. «Olympic» fra White Star Line, fordi det var nytt og glamorøst og stort. Da han bestilte overfarten, var «Olympic» det største fartøyet i regulær fart, men bare tre dager før avreisen hadde et søsterskip – en litt mer langstrakt tvilling – stjålet rangen da det la ut på sin jomfrutur. Burnham visste at tvillingen akkurat da fraktet en av hans nærmeste venner, maleren Francis Millet, over det samme havet, men i motsatt retning.

Mens dagens siste sollys trengte inn i Burnhams suite, la han og Margaret i vei til første klasses spisesal på dekket nedenfor. De tok heisen for å spare foten hans den store trappens pine, men han gjorde det motvillig, for han beundret balustradenes kunstferdig siselerte smijern og den veldige kuppelen av stål og glass som fylte skipets indre med dagslys. Den ømme foten hadde i økende grad lagt bånd på førligheten hans. Bare en uke tidligere hadde han vært nødt til å ydmyke seg ved å kjøre i rullestol gjennom Union Station i Washington D.C., jernbanestasjonen han selv hadde tegnet.

Herr og fru Burnham inntok måltidet for seg selv i spisesalen på første klasse, før de trakk seg tilbake til suiten, hvor Burnhams tanker uten spesiell foranledning vendte tilbake til Frank Millet. På en innskytelse bestemte han seg for å sende Millet en hilsen midtveis over havet ved hjelp av «Olympic»s kraftige Marconi-telegraf.

Burnham tilkalte en stuert. En middelaldrende mann i hvit uniform med knivskarp press brakte meldingen hans tre dekk opp til Marconi-rommet, ved siden av offiserenes promenadedekk. Han vendte tilbake noen minutter senere, fortsatt med meldingen i hånden, og fortalte Burnham at telegrafisten hadde nektet å ta imot den.

Gretten og sår til beins forlangte Burnham at stuerten skulle gå tilbake til telegrafrommet og utbe seg en forklaring.

∼

Millet var aldri langt unna Burnhams tanker, og det var heller ikke begivenheten som hadde ført dem sammen: den store Verdensutstillingen i Chicago i 1893. Millet hadde vært en av Burnhams nærmeste allierte i den lange, bittersøte kampen for å bygge utstillingen. Det offisielle navnet var Den columbianske verdensutstillingen, og det offisielle formålet var å markere 400-årsjubileet for Columbus’ oppdagelse av Amerika, men under ledelse av Burnham, utstillingens sentrale byggmester, var den blitt til noe fortryllende, kjent over hele verden som Den hvite byen.

Utstillingen hadde vart i bare et halvt år, men likevel hadde portvaktene i løpet av den perioden registrert 27,5 millioner besøk, og det i en tid da landets samlede befolkning var på 65 millioner. På den beste dagen trakk utstillingen over 700 000 besøkende. Men det var et lite mirakel at utstillingen i det hele tatt var blitt noe av. Under byggingen hadde Burnham støtt på en hærskare av hindringer som hver især kunne ha – burde ha – lagt prosjektet dødt lenge før åpningsdagen. Sammen hadde han og arkitektene hans manet frem en drømmeby som var så storslagen og vakker at den overgikk alt de hver for seg kunne ha forestilt seg. Besøkende kom i finstasen og med alvorlige ansikter, som om de skred inn i en stor katedral. Noen gråt over skjønnheten. De fikk smake en ny type snacks, karamelliserte popkorn og peanøtter, eller Cracker Jacks, og en ny type frokost som het Shredded Wheat. Hele landsbyer var blitt importert fra Egypt, Algerie, Dahomey og andre steder langt borte, sammen med innbyggerne. Bare i «En gate i Kairo»-utstillingen jobbet nesten to hundre egyptere, og den inneholdt 25 enkeltbygninger, inkludert en sal med 1500 plasser hvor en ny og skandaløs underholdningsform ble presentert for amerikanerne. Alt ved utstillingen var eksotisk, og først og fremst kolossalt. Utstillingen opptok godt over to og en halv kvadratkilometer, og fylte over to hundre bygninger. En av utstillingshallene var stor nok til å romme den amerikanske kongressbygningen, Kheopspyramiden, Winchesterkatedralen, Madison Square Garden og St. Paul-katedralen samtidig. En bygning som først ble forkastet som en «uhyrlighet», ble symbolet på utstillingen, en maskin så enorm og fryktinngytende at den umiddelbart overskygget Alexander Eiffels tårn, som til de grader hadde såret Amerikas stolthet. Aldri før hadde så mange av historiens mest lysende skikkelser – blant andre Buffalo Bill, Theodore Dreiser, Susan B. Anthony, Jane Addams, Clarence Darrow, George Westinghouse, Thomas Edison, Henry Adams, erkehertug Franz Ferdinand, Nikola Tesla, Ignace Paderewski, Philip Armour og Marshall Field – vært samlet på ett sted samtidig. Richard Harding Davis kalte utstillingen «den største begivenheten i landets historie siden Borgerkrigen».

At noe magisk hadde funnet sted den sommeren verdensutstillingen ble avholdt, var hevet over enhver tvil, men også mørket hadde streifet begivenheten. Flere titalls arbeidere var blitt skadet eller drept under bygging av drømmen, og familiene deres overgitt til fattigdom. Brann hadde drept 15 til, og en drapsmann hadde forvandlet avslutningsseremonien fra det som skulle vært århundrets største feiring til en enorm begravelse. Verre ting hadde også funnet sted, men avsløringene kom bare langsomt for dagen. En morder hadde virket blant alt det vakre Burnham hadde skapt. Unge kvinner som ble trukket til Chicago av utstillingen og utsikten til å leve for seg selv, hadde forsvunnet, sist sett i drapsmannens kvartalsstore bygningskompleks, en parodi på alt arkitekter verdsatte. Først etter utstillingen fikk Burnham og kollegaene hans høre om de fortvilte brevene, med beskrivelser av døtre som var kommet til byen og så blitt tause. Pressen spekulerte i om mangfoldige utstillingsbesøkende kunne ha forsvunnet i bygningen. Selv de hardbarkede medlemmene i byens Whitechapel Club, oppkalt etter Jack the Rippers jaktmarker, ble forskrekket av det etterforskerne til slutt fant der inne, og av det faktum at slike uhyggelige hendelser kunne ha pågått uoppdaget så lenge. En rasjonell forklaring viste til alle endringskreftene som hadde endevendt Chicago på denne tiden. Under så stor oppstandelse var det forståelig at arbeidet til en ung og kjekk lege forble ubemerket. Men etterhvert som tiden gikk, begynte selv klartenkte menn og kvinner å forestille seg ham i mindre rasjonelle vendinger. Han beskrev seg selv som Djevelen og hevdet at hans fysiske fremtoning var begynt å endres. De lovens menn som fikk satt en stopper for ham, ble utsatt for så underlige hendelser at påstanden nesten virket troverdig.

For dem med en hang til det overnaturlige var juryformannens død i seg selv et tilstrekkelig bevis.

∼

Burnhams fot verket. Dekket dirret. Uansett hvor man befant seg på skipet, kjente man kreftene til «Olympic»s 29 dampkjeler spre seg oppover gjennom plategangene i skroget. Selv i de private lugarene og spisesalene og røykesalongen, og til tross for de overdådige forsøkene på å få værelsene til å se ut som de var tatt rett ut av Versailles eller et 1600-tallsslott, var vibrasjonene den ene konstante påminnelsen om at man befant seg om bord på et skip som ble drevet langt ut på det fjerneste, blåeste hav.

Burnham og Millet var blant de få av utstillingens byggmestere som fortsatt var i live. Så mange andre var borte. Olmsted og Codman. McKim. Hunt. Atwood – på mystisk vis. Og det første tapet, som Burnham fortsatt hadde problemer med å begripe. Snart ville ingen være igjen, og utstillingen ville opphøre å eksistere som et levende minne i noens hjerne.

Hvilke andre enn Millet var igjen av nøkkelpersonene? Bare Louis Sullivan: bitter, dunstende av alkohol, full av forakt for det aller meste, men ikke hevet over å komme innom Burnhams kontor for å få et lån eller selge et maleri eller en skisse.

Frank Millet hadde i det minste virket sterk og sunn og full av det jordnære, gode humøret som så ettertrykkelig hadde livet opp de lange nettene under byggingen av utstillingen.

Stuerten kom tilbake. Uttrykket i øynene hans var et annet. Han ba om unnskyldning. Han fikk fortsatt ikke sendt meldingen, sa han, men nå hadde han i det minste en forklaring. Millets skip var blitt rammet av en ulykke. Han forklarte at «Olympic» faktisk i samme stund seilte nordover for full maskin for å bistå henne, med instrukser om å ta imot og pleie sårede passasjerer. Mer visste han ikke.

Burnham flyttet på beinet, skar en grimase og ventet på flere opplysninger. Han håpet at så snart «Olympic» nådde frem til åstedet for ulykken, ville han finne Millet og få høre en eller annen vanvittig historie om overfarten. I den fredelige lugaren åpnet Burnham dagboken sin.

Den natten sto utstillingen ekstra klart for ham.

DEL I

Stivnet musikk

Chicago 1890–91

Chicago rundt 1889.

Den svarte byen

SÅ LETT DET VAR Å FORSVINNE:

Hver dag kjørte tusen tog til og fra Chicago. Mange av disse togene hadde med seg enslige unge kvinner som aldri hadde sett en storby, men som nå håpet å gjøre en av de største og mest nådeløse til sitt nye hjem. Jane Addams, byreformatoren som grunnla Chicagos Hull House, skrev: «Aldri før i sivilisasjonens historie har så mange unge piker plutselig unnsluppet hjemmets beskyttelse og hatt anledning til å vandre uten ledsager i byens gater og arbeide under fremmede tak.» Kvinnene søkte arbeid som maskinskriversker, stenografer, syersker og veversker. Mennene som ansatte dem var for det meste anstendige borgere som var fast bestemt på å oppnå effektivitet og fortjeneste. Men ikke alltid. Den 30. mars 1890 rykket en funksjonær i First National Bank inn en advarsel blant stillingsannonsene i avisen Chicago Tribune, for å gjøre kvinnelige stenografer oppmerksomme på «vår tiltagende overbevisning om at ingen tvers igjennom ærbar forretningsmann som ikke er rammet av alderdommens sløvsinn, noen gang annonserer etter en kvinnelig stenograf som er lyshåret, pen, ganske alene i byen og vil sende inn et fotografi av seg selv. Alle slike annonser viser åpenbare tegn på vulgaritet, og vi regner det heller ikke som trygt for noen dame å svare på slike usømmelige ytringer».

Kvinnene gikk til arbeidet i gater som skrådde forbi barer, spillesteder og bordeller. Usedeligheten blomstret, og myndighetene var ettergivende. «Salongene og soveværelsene der ærlige folk bodde, var (som nå) heller kjedelige steder,» skrev Ben Hecht sent i livet, i et forsøk på å forklare dette vedvarende trekket ved det gamle Chicago. «Det var på et vis behagelig å vite at utenfor vinduene deres danset djevelen i svovelskinn.» I en sammenlikning som skulle vise seg å være så altfor treffende, sammenlignet Max Weber byen med «et menneske hvor huden var fjernet».

Anonym død forekom tidlig og ofte. Hvert av de tusen togene som kom til og fra byen, gjorde det på bakkenivå. Man kunne gå ned fra fortauet og bli drept av et Chicago Limited-tog. Hver dag ble i gjennomsnitt to mennesker ødelagt på byens planoverganger. Skadene var groteske. Fotgjengere samlet inn avkappede hoder. Andre farer lurte også. Sporvogner falt ned fra klaffebroer. Hester løp ut og slepte vogner inn i folkemengder. Brann kostet ti–tolv liv hver dag. Når avisene skulle beskrive de som døde i brann, foretrakk de å bruke ordet «grillet». Difteri, tyfus, kolera og influensa var en faktor. Og drap. Under utstillingen steg tallene raskt for hvor ofte menn og kvinner drepte hverandre i hele landet, men særlig i Chicago, der politiet erkjente at de ikke hadde mannskaper og kompetanse til å ta seg av omfanget. Første halvår i 1892 ble det begått nesten åtte hundre drap i byen. Fire om dagen. De fleste var dagligdagse, en følge av ran, krangler, sjalusi og utroskap. Menn skjøt kvinner, kvinner skjøt menn og barn skjøt hverandre i ulykkestilfeller. Men alt dette kunne man forstå. Ingenting hadde funnet sted som kunne minne om Whitechapel-drapene. Jack the Rippers fem drap i 1888 var blitt stående uten forklaring og hadde fengslet lesere i hele USA, lesere som var overbevist om at slikt ikke kunne skje i deres egne hjembyer.

Men alt var i forandring. Overalt hvor man snudde seg, var det som om skillet mellom det aktverdige og det skjendige var i oppløsning. Elizabeth Cady Stanton argumenterte for skilsmisse. Clarence Darrow talte for fri kjærlighet. En ung kvinne ved navn Borden drepte foreldrene sine.

Og i Chicago steg en kjekk ung lege av et tog med kirurgvesken i hånden. Han kom til en by som var fylt av larm, røyk og damp, gjennomsyret av eimen av slaktet kveg og svin. Han fant behag i den.

Brevene kom senere, fra familiene Cigrand, Williams og Smythe og utallige andre, adressert til den underlige, dystre festningen på hjørnet av 63. Street og Wallace, med bønn om nyheter om oppholdsstedet til døtre og døtres barn.

Det var så lett å forsvinne, så lett å benekte kjennskap, så veldig lett der i røyken og støyen å skjule at noe mørkt hadde slått rot.

Dette var Chicago, på terskelen til historiens største utstilling.

«Problemene er bare såvidt begynt»

PÅ ETTERMIDDAGEN MANDAG 24. februar 1890 samlet to tusen mennesker seg på fortauet og i gaten utenfor kontorene til Chicago Tribune, samtidig som lignende folkemengder samlet seg ved byens 28 andre dagsaviser, og i hotellobbyer, barer og kontorene til Western Union og Postal Telegraph Company. Mengden utenfor Tribune omfattet forretningsmenn, kontorister, handelsreisende, stenografer, politifolk og minst én barberer. Unge bud sto klare til å sette av sted så snart det kom nytt som var verdt å spre. Luften var kald. Kløftene mellom bygningene var fylt av røyk og gjorde det vanskelig å se mer enn noen få kvartaler på gateplan. Nå og da ryddet politiet vei for en av byens knallgule sporvogner, som gikk under navnet «gripevogner», fordi førerne festet dem til en kabel som gikk uten stans under gaten. Kjerrer fulle av engrosvarer skramlet over brosteinene, trukket av enorme hester som ga fra seg damp som steg i halvmørket over dem.

Ventetiden var anspent, for Chicago var en stolt by. På hvert eneste hjørne kikket folk på ansiktet til butikkinnehavere, drosjesjåfører, kelnere og pikkoloer for å se om nyheten allerede var kommet, og om den var god eller dårlig. Så langt hadde året vært godt. Chicagos befolkning hadde for første gang passert en million, og dermed var byen den nest største i landet etter New York – selv om misfornøyde borgere i Philadelphia, som tidligere hadde innehatt andreplassen, raskt påpekte at Chicago hadde jukset ved å annektere store landområder akkurat tidsnok til den tiårige folketellingen. Chicago trakk på skuldrene av stikkene. Var man stor, så var man stor. Lyktes de i dag, ville de i hvert fall være kvitt inntrykket på Østkysten av at Chicago bare var en grådig, svineslaktende bakevje, og lyktes de ikke, ville det føre til en ydmykelse som byen ville trenge lang tid til komme seg etter, siden ledelsen hadde hevdet så skråsikkert at Chicago ville seire. Det var disse utbasuneringene, ikke den vedvarende, sørvestlige vinden, som fikk New York-redaktøren Charles Anderson Dana til å gi Chicago kallenavnet «The Windy City».

På kontoret i øverste etasje i Rookery kjente Daniel Burnham, 43, og partneren hans, John Root, som nylig hadde fylt 40, spenningen bedre enn de fleste andre. De hadde vært med på hemmelige samtaler, hadde fått visse forsikringer og var gått så langt som til å foreta rekognoseringsturer i utkanten av byen. De var Chicagos ledende arkitekter. De var nybrottsmenn i reising av høybygg, de hadde tegnet den første bygningen i landet som noen gang ble kalt en skyskraper, og hvert eneste år lot det til at en av bygningene deres ble den høyeste i verden. Da de flyttet inn i Rookery på hjørnet av La Salle og Adams, et nydelig bygg fullt av lys som Root hadde tegnet, fikk de en utsikt til innsjøen og byen som ingen andre enn bygningsarbeidere hadde sett før dem. Men de visste at dagens begivenheter kunne få det de hittil hadde utrettet, til å virke stusselig.

Nyheten ville komme med telegrafen fra Washington. Tribune ville få den fra en av sine egne journalister. Avisens redaktører, tekstforfattere og typografer ville lage «ekstra»-utgaver mens fyrbøtere spadde kull inn i fyrfatene under avisens dampdrevne presser. En kontorist ville klistre opp hver nye bulletin i et vindu, vendt utover så fotgjengerne kunne lese den.

Like etter klokken fire Chicago standard jernbanetid fikk Tribune sitt første telegram.

∼

Selv Burnham var ikke helt sikker på hvem som hadde vært den første til å komme med ideen. Den hadde tilsynelatende vokst frem i mange sinn samtidig på bakgrunn av et ønske om å feire 400-årsjubileet for Columbus’ oppdagelse av Den nye verden ved å arrangere en verdensutstilling. I begynnelsen fikk ikke ideen nevneverdig gehør. USA var oppslukt av den store bevegelsen mot velstand og makt som var blitt innledet etter Borgerkrigen, og lot til å være lite interessert i å feire sin fjerne fortid. Men i 1889 gjorde franskmennene noe som forskrekket alle.

På Champ de Mars i Paris åpnet Frankrike sin Exposition Universelle, en verdensutstilling som var så stor og glamorøs, så eksotisk at de besøkende ble overbevist om at ingen utstilling kunne overgå den. I sentrum for utstillingen sto et jerntårn som raget drøyt tre hundre meter over bakken, betydelig høyere enn noen menneskeskapt konstruksjon på jorden. Tårnet sikret ikke bare arkitekten Alexandre Gustave Eiffel evig berømmelse, men var også et synlig bevis på at Frankrike hadde fortrengt USA som dominerende innen jern og stål, til tross for Brooklyn Bridge, jernbanestrekningen Horseshoe Curve og andre ubestridelige bragder av amerikanske ingeniører.

USA kunne skylde seg selv for dette inntrykket. I Paris hadde landet gjort et halvhjertet forsøk på å vise frem sine kunstneriske, industrielle og vitenskapelige ferdigheter. «Vi vil bli stående som en av de nasjoner som har vist seg skjødesløse med sin fremtoning,» skrev Chicago Tribunes Paris-korrespondent 13. mai 1889. Han fortalte videre at andre nasjoner hadde presentert utstillinger preget av verdighet og stil, mens amerikanske utstillere reiste et virvar av paviljonger og boder uten estetiske retningslinjer eller en helhetlig plan. «Resultatet er en bedrøvelig røre av forretninger, kiosker og basarer som ofte er nedslående hver for seg, og som ikke står i stil til hverandre.» Frankrike hadde derimot gjort alt de kunne for å sørge for at deres prakt overveldet alle. «Andre nasjoner er ikke rivaler,» skrev korrespondenten, «de er Frankrikes referansepunkter, og fattigdommen i deres bidrag understreker, slik meningen var, Frankrikes fylde, deres rikdom og deres prakt.»

Til og med Eiffels tårn, som ønsketenkende amerikanere hadde spådd ville bli en uhyrlighet som for alltid ville skamfere Paris’ landskap, viste seg å ha en uventet élan, med en buet bunn og avsmalnet søyle som kunne minne om en rakett. Denne ydmykelsen kunne ikke få bli stående. Amerikas stolthet over økende makt og voksende internasjonale posisjon hadde drevet patriotismen til nye høyder. Nasjonen trengte en anledning til å overgå franskmennene, særlig til å «over-eiffele» Eiffel. Plutselig ble ideen om å arrangere en stor utstilling til minne om Columbus’ oppdagelse av Den nye verden uimotståelig.

I begynnelsen mente de fleste amerikanere at hvis man skulle lage en utstilling for å hedre nasjonens dypeste røtter, måtte den finne sted i Washington, nasjonens hovedstad. Innledningsvis var til og med Chicagos redaktører enige. Men etterhvert som tanken på en verdensutstilling tok form, begynte andre byer å se den som noe å hige etter, første og fremst på grunn av statusen den ville gi, i en tid da status var et sterkt lokkemiddel, og stolthet over herkomst bare ble overgått av stolthet over blodsbånd. Plutselig ville New York og St. Louis ha utstillingen. Washington gjorde krav på æren fordi byen var nasjonens hovedsete, New York fordi de var alle tings hovedsete. Ingen brydde seg om hva St. Louis mente, selv om byen fikk honnør for pågangsmot.

Stoltheten over egen by var en sterkere kraft i Chicago enn noe annet sted. Der snakket de om «Chicago-ånden» som om den var en håndgripelig kraft, og de var kry av hvor raskt de hadde gjenoppbygget byen etter den store brannen i 1871. De hadde ikke bare restaurert den, de hadde gjort den til landets ledende senter for handel, produksjon og arkitektur. Men all byens rikdom hadde ikke vært nok til å fjerne det utbredte inntrykket av at Chicago var en annenrangs by som foretrakk slaktede griser fremfor Beethoven. New York var nasjonens hovedstad hva angikk kulturelt og sosialt raffinement, og deres ledende borgere og aviser lot aldri Chicago glemme det. Hvis utstillingen ble bygget riktig – hvis den overgikk Paris – ville den kanskje fjerne den overbevisningen en gang for alle. Da redaktørene i Chicagos dagsaviser så at New York meldte seg på i kampen, begynte de å spørre: Hvorfor ikke Chicago? Tribune advarte om at «haukene, våkene, gribbene og andre urene skapninger som krabber, kryper og flyr i New York, griper etter kontrollen over utstillingen».

Den 29. juni 1889 kunngjorde Chicagos borgermester DeWitt C. Cregier utnevnelsen av en borgerkomité bestående av 250 av byens mest fremtredende menn. Komiteen møttes og vedtok en resolusjon som ble avsluttet med følgende setning: «Mennene som har bidratt til å bygge opp Chicago vil ha utstillingen, og med sitt rettmessige og velbegrunnede krav har de til hensikt å få den.»

∼

En kontorist i Tribune kom bort til vinduet og klistret opp den første bulletinen. Etter første avstemning hadde Chicago en klar ledelse, med 115 stemmer mot New Yorks 72. Deretter kom St. Louis, etterfulgt av Washington. Ett kongressmedlem motsatte seg at det i det hele tatt skulle arrangeres en verdensutstilling, og av ren vrangvilje stemte han på Cumberland Gap. Da folkemengden utenfor Tribune så at Chicago lå 43 stemmer foran New York, eksploderte den med jubel, plystring og applaus. Men alle visste at Chicago fortsatt manglet 38 stemmer på å sikre seg det rene flertallet som trengtes for å få utstillingen.

Nye avstemninger ble avholdt. Dagslyset falmet til en tynn suppe. Fortauene ble fylt av menn og kvinner på vei hjem fra arbeid. Maskinskriversker – kvinnene som betjente de nyeste maskinene i forretningslivet – strømmet ut av Rookery, Montauk og andre skyskrapere, og under kåpen hadde de den sedvanlige hvite blusen og det lange, svarte skjørtet som minnet så veldig om tastene på Remingtonene deres. Drosjekusker bannet og roet hestene. En lampetenner pilte i utkanten av folkemengden og tente gassblussene øverst på støpejernsstolper. Brått var det farger overalt: de gule trikkene og den plutselige blåfargen til telegrambud som skjøt forbi med vesker fulle av glede og sorg, kusker som tente de røde nattlyktene bakpå hestedrosjene, en stor, forgyllet løve som lå sammenkrøpet foran hatteforretningen på den andre siden av gaten. I de høye bygningene over dem svulmet gasslykter og elektriske lamper som måneblomster i skumringen.

Tribunes kontorist dukket opp på nytt i avisens vindu, denne gangen med resultatet av den femte avstemningen. «Stemningen som senket seg over mengden var trykket og kald,» bemerket en journalist. New York hadde sikret seg femten nye stemmer, og Chicago bare seks. Avstanden mellom dem hadde minket. Barbereren i mengden påpekte for alle rundt seg at de ekstra stemmene til New York måtte ha kommet fra kongressmedlemmer som tidligere hadde støttet St. Louis. Uttalelsen fikk en løytnant i hæren, Alexander Ross, til å erklære: «Mine herrer. Jeg våger påstanden at enhver person fra St. Louis ville ranet en kirke.» En annen mann ropte: «Eller forgifte sin kones hund.» Det siste fikk bredt samtykke.

I Washington merket New York-delegasjonen, deriblant Chauncey Depew, direktør i jernbaneselskapet New York Central og en av tidens mest feirede talere, at stemningen var i ferd med å snu, og ba om en pause til dagen etter. Da anmodningen ble kjent, buet og pep mengden utenfor Tribune, fordi de ganske riktig tolket det som et forsøk på å vinne tid til å skaffe flere stemmer.

Forslaget ble avvist, men Representantenes hus stemte for en kort pause. Folkemengden ble værende.

Etter den syvende avstemningen manglet Chicago bare én stemme på flertall. New York hadde faktisk sakket akterut. En stillhet la seg over gaten. Drosjer stanset. Politiet overså de stadig lengre radene med gripevogner som strakte seg til høyre og venstre som en enorm kadmiumgul flenge. Passasjerer gikk av, fulgte med på vinduet i Tribune og ventet på neste kunngjøring. Kablene som summet under gaten slo an en mollakkord av spenning, og holdt den.

Snart dukket en annen mann opp i Tribunes vindu. Han var høy og tynn, ung og hadde svart skjegg. Han kikket uttrykksløst på folkemengden. I den ene hånden hadde han en klisterkrukke, i den andre en pensel og et bulletinark. Han tok seg god tid. Han la bulletinen på et bord ute av syne, men skuldrenes bevegelser fortalte alle hva han holdt på med. Han tok seg god tid til å skru lokket av krukken. Uttrykket hans hadde noe alvorlig over seg, som om han så ned på en likkiste. Han strøk limet metodisk på bulletinen. Det drøyde lenge før han løftet den opp til vinduet.

Uttrykket i ansiktet hans endret seg ikke. Han festet bulletinen på ruten.

∼

Burnham ventet. Kontoret hans var i likhet med Roots sørvendt for å tilfredsstille trangen til dagslys, en utbredt hunger i hele Chicago, hvor gassblussene som fortsatt var hovedkilden til kunstig opplysning, slet med å trenge gjennom byens evige slør av kullos. Lyspærer, ofte med armatur som kombinerte gass og strøm, hadde såvidt begynt å lyse opp de nyeste bygningene, men på et vis bidro de til problemet, ettersom de trengte kjelleraggregater som ble drevet av kullfyrte ovner. Etterhvert som lyset svant, fikk gasslyktene i gatene og i bygningene nedenfor røyken til å gløde skittengult. Burnham hørte bare gassens hvesing fra lampene i kontoret.

At han skulle være der nå, en mann med så høy profesjonell status i et kontor så høyt over byen, ville ha kommet som en stor og tilfredsstillende overraskelse på hans avdøde far.

Daniel Hudson Burnham ble født i Henderson i New York 4. september 1846, i en familie som levde etter de swedenborgske prinsippene om lydighet, underkastelse og samfunnstjeneste. I 1855, da han var ni, flyttet familien til Chicago, hvor faren etablerte en bedrift som med stor suksess solgte medisin engros. Burnham var en uinspirert skoleelev: «dokumenter fra Old Central School viser at gjennomsnittet hans ofte var så lavt som 55 prosent,» oppdaget en journalist, «og han ser ikke ut til noen gang å ha nådd høyere enn 81 prosent.» Men han tegnet fremragende og laget skisser hele tiden. Han var 18 da faren sendte ham østover til privatlærere for å forberede ham på opptaksprøvene til Harvard og Yale. Gutten viste seg å lide av alvorlig eksamenskrekk. «Jeg dro til Harvard for å ta prøvene med to menn som ikke var like godt forberedt som jeg,» sa han. «Begge besto uten problemer, men jeg strøk etter å ha sittet gjennom to–tre prøver, ute av stand til å skrive et ord.» Det samme skjedde ved Yale. Begge universitetene avviste ham. Han glemte det aldri.

Høsten 1867 vendte 21 år gamle Burnham tilbake til Chicago. Han søkte arbeid på et felt hvor han kanskje kunne lykkes, og fikk jobb som tegner ved arkitektkontoret Loring & Jenney. Han hadde funnet sitt kall, skrev han i 1868, og fortalte foreldrene at han ville bli «byens eller landets fremste arkitekt». Året etter stakk han imidlertid til Nevada sammen med noen venner for å prøve seg som gullgraver. Han mislyktes. Han stilte til valg i Nevadas delstatsforsamling, og mislyktes igjen. Han vendte blakk tilbake til Chicago i en kvegvogn, og tok seg jobb hos en arkitekt ved navn L. G. Laurean. Så kom oktober 1871: en ku, en lampe, forvirring og vind. Den store brannen i Chicago slukte nesten atten tusen bygninger og gjorde over hundre tusen mennesker hjemløse. Ødeleggelsene stilte endeløst mange oppgaver i sikte for byens arkitekter. Men Burnham sluttet. Han solgte speilglass, og mislyktes. Han ble apoteker, og sluttet. «Familien vår,» skrev han, «har en tendens til å bli lei av å gjøre det samme over lang tid.»

Burnhams far var oppgitt og bekymret, og i 1872 presenterte han sønnen for en arkitekt ved navn Peter Wight, som beundret den unge mannens tegneferdigheter og ansatte ham som tegner. Burnham var 25 år. Han likte Wight og likte arbeidet – og han likte særlig en av de andre tegnerne, en sørstatsmann ved navn John Wellborn Root som var fire år yngre enn ham. Root var født i Lumpkin i delstaten Georgia 10. januar 1850, og var et musikalsk vidunderbarn som kunne synge før han snakket. Under Borgerkrigen, mens Atlanta ble redusert til glør, hadde Roots far smuglet ham til Liverpool i England om bord i en av Sørstatenes blokadebrytere. Root kom inn ved Oxford, men før han rakk å immatrikuleres, tok krigen slutt og faren kalte ham tilbake til USA og sitt nye hjem i New York City, der Root studerte til sivilingeniør ved New York University og ble tegner for arkitekten som senere tegnet St. Patrick-katedralen.

Burnham fikk straks sansen for Root. Han beundret Roots hvite hud og muskuløse armer, og holdningen hans ved tegnebordet. De ble venner, så partnere. De hadde sin første inntekt tre måneder før Panikken i 1873 kvalte nasjonens økonomi. Men denne gangen ga ikke Burnham seg. Det var noe ved kompaniskapet med Root som holdt ham oppe. Det fylte et tomrom og understøttet begges sterke sider. De slet for å få egne oppdrag, og i mellomtiden jobbet de for andre, mer etablert firmaer.

En dag i 1874 kom en mann inn på kontoret og forandret livene deres i løpet et eneste, avgjørende øyeblikk. Han var kledd i svart og virket helt vanlig, men i fortiden hans var det blod, død og ubegripelige mengder fortjeneste. Han kom for å treffe Root, men Root var bortreist. I stedet presenterte mannen seg for Burnham og fortalte at han het John B. Sherman.

Det var ingen grunn til å utbrodere presentasjonen. Sherman var bestyrer for Union Stock Yards, jernbaneselskapenes krøtterkveer og slakterier, og hersket over et imperium av blod med 25 000 ansatte menn, kvinner og barn som slaktet fjorten millioner dyr i året. Nesten en femtedel av Chicagos befolkning var direkte og indirekte økonomisk avhengig av The Yards.

Sherman likte Burnham. Han likte mannens styrke, det rolige, blå blikket og selvsikkerheten han førte samtalen med. Sherman ga kontoret i oppdrag å bygge en herskapsbolig til ham i Prairie Avenue ved 21. Street, blant boligene til andre Chicago-magnater og hvor man iblant kunne se Marshall Field, George Pullman og Philip Armour gå sammen til jobben, en trio av kjemper i svart. Root tegnet et hus med tre etasjer, høye gavler og spisst tak, i rød murstein, gulbrun sandstein, blå granitt og svart skifer, før Burnham justerte tegningene og ledet byggingen. En dag sto Burnham tilfeldigvis i inngangen til huset og studerte arbeidet, da en ung mann med en lett overlegen mine og et underlig ganglag – i dette tilfellet ikke et utslag av ego, men av et medfødt lyte – kom bort og presenterte seg som Louis Sullivan. Navnet sa ikke Burnham noe. Ikke ennå. Sullivan og Burnham snakket sammen. Sullivan var 18, Burnham 28. I fortrolighet fortalte han Sullivan at han ikke regnet med å ta til takke med å bygge bare boliger. «Det jeg vil,» sa han, «er å bygge opp et stort selskap, påta meg store oppdrag, arbeide med store forretningsmenn og skape en stor organisasjon, for man kan ikke påta seg store oppdrag hvis man ikke har en organisasjon.»

John Shermans datter Margaret besøkte også byggeplassen. Hun var ung, pen, lyshåret og kom ofte på besøk, og som unnskyldning brukte hun det faktum at venninnen Della Otis bodde på den andre siden av gaten. Margaret likte huset svært godt, men mer enn noe annet beundret hun arkitekten som virket så til pass blant stablene med sandstein og tømmer. Det gikk litt tid, men Burnham tok poenget. Han fridde til henne. Hun sa ja, og kurtisen gikk lett. Så kom skandalen. Burnhams storebror hadde forfalsket sjekker og skadet farens medisinfirma. Burnham gikk umiddelbart til Margarets far for å bryte forlovelsen, siden kurtisen ikke kunne fortsette i skyggen av en skandale. Sherman svarte at han respekterte Burnhams æresfølelse, men avviste bruddet. Han sa stille: «Alle familier har et svart får.»

Senere skulle Sherman, som var gift, rømme til Europa med datteren til en venn.

Burnham og Margaret giftet seg 20. januar 1876. Sherman kjøpte et hus til dem på hjørnet av 43. Street og Michigan Avenue, like ved innsjøen, men viktigere: i nærheten av krøtterkveene. Han ville ha dem nær seg. Han likte Burnham og samtykket til ekteskapet, men stolte ikke helt på den unge arkitekten. Han syntes Burnham drakk for mye.

Shermans tvil om Burnhams karakter påvirket ikke respekten hans for svigersønnens ferdigheter som arkitekt. Han ga ham flere byggeoppdrag. Tilliten kom aller sterkest til uttrykk da han ba Burnham & Root om å bygge et inngangsparti til Union Stock Yards som ville speile kveenes økende betydning. Resultatet var Steinporten, tre buer av kalkstein fra Lemont, taklagt med kobber. Over den midterste buen stakk det frem en steinbyste – utvilsomt signert Root – av John Shermans favorittokse, Sherman. Porten ble et landemerke som varte til ut på 2000-tallet, lenge etter at den siste galten vandret inn i evigheten over den enorme trerampen som ble kalt Sukkenes bro.

Root giftet seg også med en datter av krøtterkveene, men han fikk en dystrere opplevelse. Han tegnet et hus til John Walker, kveenes direktør, og møtte Walkers datter Mary. Hun fikk tuberkulose under kurtisen. Sykdommen ble raskt verre, men Root sto ved forlovelsen, selv om det var tydelig for alle at han giftet seg med en død kvinne. Bryllupet ble holdt i huset Root hadde tegnet. En venn av paret, dikteren Harriet Monroe, ventet sammen med de andre gjestene på at bruden skulle dukke opp i trappen. Monroes søster Dora var den eneste brudepiken. «Den lange ventetiden skremte oss,» sa Harriet Monroe, «men omsider dukket bruden opp, arm i arm med faren, som et hvitt gjenferd på trappeavsatsen, og trakk så veldig langsomt, så nølende, det tunge satengslepet etter seg, skrittet ned den brede trappen og over gulvet til karnappvinduet, som var lystig pyntet med blomster og ranker. Det hele ga et underlig trist inntrykk.» Roots brud var tynn og blek og kunne bare hviske ekteskapsløftet. «Munterheten hennes,» skrev Harriet Monroe, «var som edelstener på en hodeskalle.»

Mary Walker Root døde før det var gått halvannen måned. To år senere giftet Root seg med brudepiken Dora Monroe, og knuste høyst sannsynlig diktersøsterens hjerte. Det virker hevet over tvil at også Harriet Monroe elsket Root. Hun bodde i nærheten og besøkte ofte paret i huset deres på Astor Place. I 1896 ga hun ut en biografi om Root som ville fått en engel til å rødme. Senere, i sine memoarer A Poet’s Life, beskrev hun Roots ekteskap med søsteren som «så helt og fullt lykkelig at mine egne drømmer om lykke, stadfestet av deres eksempel, krevde en like heldig fullbyrdelse og ikke kunne ta til takke med noe mindre.» Men Harriet fant aldri dets like, og viet i stedet livet til poesien og grunnla etterhvert tidsskriftet Poetry, der hun bidro til å lansere Ezra Pound på hans ferd mot nasjonal betydning.

Root og Burnham gjorde det godt. Arbeidet flommet inn til firmaet, delvis fordi Root klarte å løse et problem som hadde skapt vansker for Chicagos byggmestere helt siden byen ble grunnlagt. Ved å løse det, bidro han til at byen ble skyskrapernes fødested, til tross for et terreng som ikke kunne passet dårligere til rollen.

I 1880-årene opplevde Chicago en eksplosiv vekst som drev eiendomsprisene til høyder ingen kunne ha forestilt seg, spesielt innenfor sentrumsgatenes «The Loop», som var oppkalt etter trikkenes sirkelrunde snuplasser. Etterhvert som eiendomsprisene steg, søkte tomteeierne å bedre utbyttet av investeringene sine. Høyden lokket.

Den mest grunnleggende hindringen for å bygge i høyden var menneskets evne til å gå i trapper, spesielt etter måltider av den sorten menn på 1800-tallet spiste, men denne hindringen forsvant med innføringen av heisen og Elisha Graves Otis’ like viktige oppfinnelse av en sikkerhetsmekanisme som stanset en heis i fritt fall. Men andre hindringer gjensto, og den mest fundamentale var det frustrerende jordsmonnet i Chicago. Det fikk en ingeniør til å hevde at utfordringene med å bygge grunnmurer i Chicago «er av en perversitet som trolig ikke har sin like noe sted i verden». Grunnfjellet lå nesten førti meter under bakken, for dypt til at arbeiderne med noen grad av lønnsomhet eller sikkerhet kunne nå det med de byggemetodene som var tilgjengelige i 1880-årene. Mellom grunnfjellet og bakken lå en blanding av sand og leire som var så gjennomtrukket av vann at ingeniørene kalte den gumbo, en slags suppe. Vekten av selv beskjedne bygninger presset den sammen, og gjorde at arkitekter rutinemessig tegnet bygninger med fortau som lå ti centimeter opp på veggen i første etasje, i håp om at når bygningen satte seg og dro med seg fortauet ned, kom det til å få riktig høyde.

Man kjente bare til to metoder for å løse problemet med jordsmonnet: bygge lavt og unngå problemet, eller kjøre senkekasser ned til grunnfjellet. Sistnevnte teknikk innebar at arbeidere måtte grave ut dype sjakter, stive av veggene og pumpe sjaktene så fulle av luft at det høye trykket som oppsto holdt vannet unna, en prosess som var beryktet for å føre til dødelige tilfeller av dykkersyke og som hovedsakelig ble benyttet av brobyggere som ikke hadde noe alternativ. Et berømt eksempel var da John Augustus Roebling brukte senkekasser under byggingen av Brooklyn Bridge, men teknikken ble første gang brukt i USA fra 1869 til 1874, da James B. Eads bygget en bro over Mississippi i St. Louis. Eads oppdaget at arbeiderne begynte å få symptomer på dykkersyke rundt tyve meter under bakken, omtrent halvparten så dypt som en senkekasse i Chicago måtte nå. Av de 352 mennene som jobbet med broens beryktede østlige senkekasse, kostet trykkrelatert sykdom tolv livet, forkrøplet to, og skadet 66 andre, totalt over tyve prosent døde eller skadde.

Men Chicagos eiendomsbaroner ville ha fortjeneste, og i sentrum av byen betydde fortjeneste høyde. I 1881 ga en investor fra Massachusetts, Peter Chardon Brooks III, Burnham & Root i oppdrag å bygge det høyeste kontorbygget som inntil da var reist i Chicago, og som han ville kalle Montauk. Han hadde tidligere gitt dem deres første store sentrumsoppdrag, syv etasjer høye Grannis Block. Burnham sa at i den bygningen «begynte originaliteten vår å synes … Den var et underverk. Alle dro for å se den, og byen var stolt av den.» De flyttet inn i nye kontorer i øverste etasje (noe som skulle vise seg å være et potensielt livsfarlig valg, men det var det ingen som visste da). Brooks ville at den nye bygningen skulle være femti prosent høyere «hvis», som han sa, «jorden tåler det».

Partnerne ble raskt frustrert over Brooks. Han var kresen og sparsommelig, og lot til å være uinteressert i hvordan bygningen så ut så lenge den var funksjonell. Han ga dem instrukser som foregrep Louis Sullivans berømte formaning om at form må følge funksjon med mange år. «Bygningen skal tvers igjennom være til bruk og ikke til pynt,» skrev Brooks. «Skjønnheten vil ligge i hvor totalt den er viet sin funksjon.» Ingenting skulle stikke ut fra fasaden, ingen griffer, ingen frontoner, ingen utstikkere som samlet skitt. Han ville at alle rør skulle synes. «Denne tildekningen av rør er en tabbe, de bør være synlige overalt, og om nødvendig males grundig og pent.» Hans blikk for sparsommelighet gjaldt til og med bygningens bad. Roots’ tegninger la opp til skap under vaskene. Brooks protesterte: Et skap var «en god oppsamlingsplass for skitt, og mus også.»

Grunnmuren var det mest krevende ved Montauk. Root hadde opprinnelig planlagt å bruke en teknikk som Chicago-arkitekter hadde benyttet siden 1873 til bygninger av vanlig størrelse. Arbeidere skulle reise steinpyramider på kjellergulvet. Hver pyramides brede bunn fordelte vekten og reduserte synkingen, mens den smale toppen støttet bærebjelkene. Men for å holde oppe ti etasjer med stein og murstein, ville pyramidene måtte være enorme og kjelleren forvandles til et Giza av stein. Brooks protesterte. Han ville at kjelleren skulle ha plass til fyrkjelene og dynamoen.

Da Root kom på løsningen, må den ha virket for enkel til å være mulig. Han så for seg at de skulle grave seg ned til det første relativt faste leirelaget, kjent som aurhelle, og legge en nesten halvmeter tykk betongsåle. Oppå betongen skulle arbeiderne legge et lag med stålstenger som strakte seg tvers over hele sålen, og et nytt lag rettvinklet oppå. Deretter skulle nye lag legges på samme måte. Når det var ferdige, skulle dette stålgitteret fylles og dekkes med Portland-sement, slik at de fikk en bred, stiv flåte som Root kalte et flytende fundament. I praksis foreslo han et lag med kunstig grunnfjell som også ville bli kjellergulvet. Brooks likte det.

Da Montauk sto ferdig, var bygningen så nymotens at den ikke lot seg beskrive med etablerte begreper. Ingen vet hvem som først kom på betegnelsen, men den passet, og Montauk ble den første bygningen som ble kalt en skyskraper. «Det Chartres var for den gotiske katedralen,» skrev Thomas Talmadge, en arkitekt og kritiker fra Chicago, «var Montauk-kvartalet for høye forretningsbygg.»

Dette var den arkitektoniske oppfinnsomhetens storhetstid. Heiser ble raskere og tryggere. Glassmakere ble i stand til å produsere stadig større vindusruter. William Jenney fra firmaet Loring & Jenney, hvor Burnham innledet sin karriere som arkitekt, tegnet den første bygningen hvor bærekonstruksjonen var av metall, der det som holdt byggverket oppe, ble flyttet fra ytterveggene til et skjelett av jern og stål. Burnham og Root forsto at Jenneys oppfinnelse fjernet de siste fysiske hindringene for entreprenører som ville bygge i høyden. De brukte den til å bygge høyere og høyere bygninger, himmelbyer som ble befolket av en ny sort forretningsmenn, som enkelte kalte «klippeboere». Lincoln Steffens skrev at dette var menn «som ikke finner seg i et kontor noe annet sted enn der oppe hvor luften er kjølig og frisk, utsikten vidstrakt og vakker, og hvor det er stillhet i driftens kjerne.»

Burnham og Root ble rike. Ikke så rike som Pullman, ikke rike nok til å medregnes i sosietetens første rekke på linje med Potter Palmer og Philip Armour, eller til at byens aviser skildret deres koners kjoler, men rike hinsides det noen av dem hadde forventet, rike nok til at Burnham en gang i året kjøpte en tønne med fin madeira og modnet den ved å sende den to ganger rundt jorden på langsomme lasteskip.

Etterhvert som firmaet blomstret, ble personligheten til hver av partnerne tydeligere og mer avklart. Burnham var selv en dyktig kunstner og arkitekt, men hans sterkeste side var evnen til å skaffe kunder og sette Roots elegante konstruksjoner ut i livet. Burnham var flott, høy og sterk og hadde knallblå øyne, og alt dette gjorde at han tiltrakk seg klienter og venner slik en linse tiltrekker seg lys. «Daniel Hudson Burnham var en av de peneste mennene jeg noen gang så,» sa Paul Starrett, som senere skulle lede byggingen av Empire State Building, og som begynte hos Brunham & Root i 1888 som altmuligmann. «Det var lett å se hvordan han fikk oppdrag. Selve holdningen hans og utseendet var halve seieren. Han behøvde bare å forsikre om de mest dagligdagse ting, så lød de viktige og overbevisende.» Starrett husket at Burnhams hyppige formaning gjorde inntrykk: «Legg aldri små planer, de rommer ikke magi til å oppildne menns blod.»

Burnham forsto at Root var firmaets kunstneriske motor. Han mente at Root hadde en genial evne til raskt å forestille seg en bygning i sin helhet. «I så måte har jeg aldri sett hans like,» sa Burnham. «Han kunne bli distrahert og taus, han fikk et fjernt uttrykk i øynene, og der sto bygningen for ham – hver eneste stein.» Samtidig visste han at Root hadde liten interesse for forretningssiden ved arkitektur og for å dyrke kontakter i Chicago Club og Union League som etterhvert førte til oppdrag.

Hver søndag morgen spilte Root orgel i First Presbyterian Church. Han skrev operakritikk for Chicago Tribune. Han var belest innen filosofi, naturvitenskap, kunst og religion, og var kjent i Chicagos øvre sjikt for sin evne til å føre en samtale om nesten ethvert tema, og gjøre det med stort vidd. «Evnene hans som samtalepartner var usedvanlige,» sa en venn. «Det lot ikke til å finnes noe tema han ikke hadde undersøkt og tilegnet seg dyp kunnskap om.» Han hadde en snedig humoristisk sans. En søndagsmorgen spilte han orgel med særlig alvor. Det tok en stund før noen la merke til at han spilte «Shoo, Fly». Når Burnham og Root var sammen, bemerket en kvinne, «fikk de meg alltid til å tenke på et stort, sterkt tre med et lyn dansende omkring.»

Hver av mennene forsto og respekterte den andres evner. Harmonien det førte til kom til uttrykk i driften av kontoret, som ifølge en historiker fungerte med den mekaniske presisjonen til et «slakteri», et passende bilde gitt Burnhams nære profesjonelle og private forbindelse med krøtterkveene. Men Burnham skapte også en kontorkultur som foregrep forretningsmodeller som ikke skulle gjøre seg gjeldende på hundre år. Han installerte et treningsrom. I lunsjpausen spilte de ansatte den amerikanske varianten av håndball. Burnham underviste i fekting. Root spilte improviserte konserter på et leid piano. «Kontoret var fullt av en strøm av arbeid,» sa Starrett, «men stemningen var vidunderlig løssluppen og avslappet og menneskelig sammenlignet med andre firmaer jeg hadde jobbet i.»

Burnham visste at sammen hadde han og Root oppnådd en grad av suksess ingen av dem kunne klart alene. Samarbeidet fungerte så godt at de kunne påta seg stadig mer utfordrende og dristige prosjekter, i en tid da så mye av det en arkitekt gjorde var nytt, og da den dramatiske økningen i høyde og vekt på bygningene forsterket faren for katastrofale ulykker. Harriet Monroe skrev: «Den enes arbeid ble stadig mer nødvendig for den andre.»

Mens firmaet vokste, gjorde byen det også. Den ble større, høyere og rikere, men den ble også skitnere, mørkere og farligere. En giftsky av asketung røyk svertet gatene og reduserte noen ganger sikten til et eneste kvartal, spesielt om vinteren, da det brant for fullt i kullovnene. Den uopphørlige trafikken av tog, gripevogner, sporvogner, hestevogner – surreyer, landauere, victoriaer, kupeer, faetoner og likvogner, alle med jernbeslåtte hjul som slo mot veidekket som rullende hammere – skapte en konstant buldring som ikke stilnet før etter midnatt og gjorde sommernettenes behov for åpne vinduer uutholdelig. I fattige bydeler samlet søppel seg i hauger i smugene, og enorme søppeldunker rant over og ble til festmåltider for rotter og spyfluer. Milliarder av fluer. Lik av hunder, katter og hester ble ofte liggende der de falt om. I januar frøs de i nedslående positurer, i august svulmet de opp og sprakk. Mange havnet i Chicago-elven, byens viktigste handelsåre. Under kraftige regnskyll strømmet elvevannet som en skitten vifte langt ut i Michigan-sjøen, helt ut til tårnene som markerte inntaket for byens drikkevann. På regnværsdager ble gater som ikke var dekket av pukkstein til en stinkende sørpe av hestemøkk, gjørme og søppel som svulmet mellom granittblokkene som puss i et sår. Besøkende i Chicago ble imponert og vettskremt. Den franske redaktøren Octave Uzanne kalte Chicago «den gordiske by, så overdreven, så satanisk». Paul Lindau, en forfatter og forlegger, beskrev den som «et enormt titteskap fullt av absolutt gru, men helt usedvanlig relevant».

Burnham elsket Chicago for mulighetene byen bød på, men han ble etterhvert på vakt mot selve byen. I 1886 var han og Margaret blitt foreldre til fem barn: to døtre og tre sønner, hvorav den siste, en gutt som het Daniel, ble født i februar. Samme år kjøpte Burnham et gammelt våningshus ved Michigan-sjøen i den stille landsbyen Evanston, som enkelte kalte «forstedenes Aten». Huset hadde 16 rom fordelt på to etasjer, var omgitt av «fremragende gamle trær», og lå på en lang, rektangulær tomt som strakte seg helt ned til sjøen. Han kjøpte huset til tross for innledende motstand fra kona og faren hennes, og fortalte ikke sin egen mor at han planla å flytte før kjøpet var gjennomført. Senere skrev han og ba henne om unnskyldning. «Jeg gjorde det,» forklarte han, «fordi jeg ikke lenger kan utstå å ha barna mine i Chicagos gater …»

Suksessen kom lett til Burnham & Root, men partnerne opplevde likevel sine prøvelser. I 1885 raserte en brann Grannis Block, flaggskipbygningen deres. Minst en av dem var på kontoret da det brant, og rømte ned en brennende trapp. De flyttet deretter inn i toppetasjen i Rookery. Tre år senere kollapset et hotell de hadde tegnet i Kansas City under bygging, skadet flere arbeidere og drept én. Burnham var knust. Byen krevde likskue, som konsentrerte seg om byggets konstruksjon. For første gang i karrieren ble Burnham utsatt for et offentlig angrep. Han skrev til sin kone: «Du må ikke la saken uroe deg, uansett hva de skriver i avisene. Vi vil utvilsomt utsettes for kritikk og møte store utfordringer, men vi skal ta det på enkelt, likefremt og mandig vis, alt vi har i oss.»

Erfaringen såret ham dypt, spesielt det at dugeligheten hans skulle vurderes av en byråkrat han ikke kunne påvirke. «Liksynsmannen er,» skrev han til Margaret tre dager etter ulykken, «en vrang liten lege, en hjerneløs politisk klodrian, som opprører meg.» Burnham var trist og ensom og ville hjem. «Som jeg lengter etter å være der og finne fred igjen, hos deg.»

I samme periode ble de rammet av et tredje slag, men av en annen sort. Til tross for at Chicago raskt vant anerkjennelse som en motor for industri og handel, gikk New Yorks hån om at Chicago hadde få kulturelle goder hardt inn på byens ledere. For å bøte på denne mangelen, foreslo en fremtredende Chicago-borger, Ferdinand W. Peck, å bygge en konsertsal så stor og så akustisk perfekt at den ville kneble alt maset fra Østkysten, og dessuten være lønnsom. Peck forestilte seg å bygge denne enorme salen inn i et enda større skall som skulle romme et hotell, en bankettsal og kontorer. De mange arkitektene som spiste i Kinsley’s Restaurant, som hadde en status i Chicago som kunne måle seg med Delmonico’s i New York, var enige om at dette ville bli det desidert viktigste arkitektoppdraget i byens historie, og at det trolig ville gå til Burnham & Root. Burnham trodde det samme.

Peck valgte Chicago-arkitekten Dankmar Adler. Peck visste at hvis bygningen viste seg å ha akustiske mangler, ville den være mislykket, uansett hvor imponerende det ferdige byggverket måtte bli. Adler var den eneste som tidligere hadde viste en klar forståelse for prinsippene som lå til grunn for akustisk konstruksjon. «Burnham var ikke glad,» skrev Louis Sullivan, som var blitt Adlers partner, «og John Root var heller ikke akkurat begeistret.» Da Root så de første tegningene av Auditorium, sa han at det så ut til at Sullivan hadde tenkt å «smøre ned en ny fasade med ornamenter».

Allerede fra begynnelsen var det et anspent forhold mellom de to firmaene, selv om ingen kunne vite at det mange år senere skulle bryte ut i et sviende angrep fra Sullivan på Burnhams største bragder, noe som skjedde etter at Sullivans egen karriere hadde løst seg opp i en tåke av alkohol og anger. Foreløpig var spenningen dempet, en vibrasjon, som det uhørlige skriket til overbelastet stål. Spenningen hadde sin opprinnelse i uoverensstemmende syn på arkitekturens vesen og hensikt. Sullivan betraktet seg selv først og fremst som kunstner, som idealist. I selvbiografien sin, der han hele tiden omtalte seg selv i tredje person, beskrev han seg selv som «en uskyld med hjertet svøpt i kunst, i filosofi, i religion, i naturens salige skjønnhet, i sin søken etter menneskenes virkelighet, i sin dype tro på maktens godhet». Han kalte Burnham en «kolossal materialist» som var besatt av å bygge de største, høyeste, mest kostbare bygningene. «Han var kjempemessig, taktløs og plump.»

Arbeiderne begynte på Auditorium 1. juni 1887. Resultatet var en overdådig konstruksjon som foreløpig var den største private bygningen i USA. Selve salen hadde over fire tusen sitteplasser, tolv hundre flere enn New Yorks Metropolitan Opera House. Og den hadde klimaanlegg, et system som blåste luft over is. Det omkransende bygget inneholdt kontorer, en enorm bankettsal og et hotell med fire hundre luksuriøse rom. En besøkende fra Tyskland husket at han bare ved å skru på en elektrisk dreieskive på veggen ved sengen, kunne bestille håndklær, brevpapir, isvann, aviser, whisky og skopuss. Det ble den mest feirede bygningen i Chicago. USAs president Benjamin Harrison var til stede ved gallaåpningen.

Disse tilbakeslagene viste seg til slutt å være små for Burnham & Root. Langt verre ting ventet, og det snart, men 14. februar 1890, den store dagen for avstemning om utstillingen, så partnerne ut til å skulle få et helt liv med suksess.

∼

Utenfor Tribune-bygningen var det stille. Folkemengden trengte litt tid til å bearbeide nyheten. En mann med langt skjegg var en av de første som reagerte. Han hadde sverget at han ikke skulle barbere seg før Chicago fikk utstillingen. Nå gikk han opp trappen til Union Trust Company Bank ved siden av. På det øverste trinnet ga han fra seg et hyl som et vitne sammenlignet med skriket fra en rakett. Andre i mengden gjentok ropet, og snart ga to tusen menn og kvinner og noen få barn – for det meste telegramgutter og andre bud – fra seg en jubel som skylte som en flom gjennom kløften av murstein, stein og glass. Budguttene raste av sted med nyheten, mens telegrambud over hele byen spurtet fra kontorene til Postal Telegraph Company og Western Union, eller hoppet på «sikkerhets»-syklene fra Pope, én med kurs for Grand Pacific Hotel, en annen for Palmer House, andre til hotellene Richelieu, Auditorium og Wellington, til de vakre husene på Michigan og Prairie, til klubbene – Chicago, Century, Union League – og de dyre bordellene, særlig Carrie Watsons sted, med sine nydelige unge damer og kaskader av champagne.

Et telegrambud tok seg frem i mørket til et smug uten belysning som luktet av råtten frukt og var helt stille, bortsett fra den stadig svakere hvesingen fra gasslyktene i gaten han hadde lagt bak seg. Han fant en dør, banket på og kom inn i et rom fullt av menn, noen unge, noen gamle, og det var som om alle snakket i munnen på hverandre, enkelte av dem gode og fulle. Midt i rommet gjorde en likkiste tjeneste som bardisk. Lyset var dempet og kom fra gassbluss skjult bak hodeskaller på veggene. Andre hodeskaller lå spredt utover i rommet. Fra veggen dinglet en bøddels renneløkke, sammen med forskjellige våpen og et teppe innsmurt med blod.

Gjenstandene fortalte at rommet var hovedkvarteret til Whitechapel-klubben, oppkalt etter London-slummen der Jack the Ripper hadde begått sine drap to år tidligere. Klubbens leder hadde den offisielle tittelen The Ripper, og medlemmene var for det meste journalister som kom til klubben med drapsfortellinger høstet i byens gater. Våpnene på veggene hadde vært brukt i virkelige drap og kom fra Chicagos politimenn, mens hodeskallene kom fra en psykiater ved et galehus i nærheten. Teppet var fra et medlem som hadde fått tak i det mens han dekket et slag mellom hæren og sioux-stammen.

Da de fikk vite at Chicago hadde fått verdensutstillingen, skrev medlemmene i Whitechapel-klubben et telegram til Chauncey Depew, som mer enn noen symboliserte New York og byens kampanje for å få utstillingen. Depew hadde tidligere lovet medlemmene i Whitechapel-klubben at hvis Chicago vant, ville han stille på klubbens neste møte for å la seg hakke til døde av selveste Ripper – i overført betydning, formodet han, selv om det aldri var godt å si i Whitechapel-klubben. Klubbens kiste hadde for eksempel vært brukt til å frakte liket av et medlem som hadde begått selvmord. Etter å ha hentet liket, hadde klubben tatt det med til Indiana Dunes ved Michigan-sjøen, hvor medlemmene bygget et enormt bål. De la liket på toppen og tente på. Med fakler og iført kapper med svarte hetter, gikk de rundt bålet mens de sang salmer for den døde og drakk whiskyslurker. Klubben hadde også for vane å sende kappekledde medlemmer for å bortføre besøkende berømtheter og ta dem med seg i en svart vogn med tildekte vinduer, alt sammen uten et ord.

Klubbens telegram nådde Depew i Washington tyve minutter etter siste avstemning, samtidig som Chicagos kongressdelegasjon begynte å feire i Willard Hotel ved Det hvite hus. Telegrammet stilte spørsmålet: «Når kan vi forvente Dem ved disseksjonsbordet?»

Depew svarte umiddelbart: «Jeg står til deres disposisjon på deres befaling, og er etter dagens begivenheter helt klar til å skjenke mitt legeme til Chicagos vitenskap.»

Selv om han erkjente tapet i god stil, tvilte Depew på om Chicago virkelig forsto utfordringene som ventet. «Moderne tiders såvel som fjerne fortiders mest fabelaktige utstilling har nettopp stengt med stor suksess i Paris,» sa han til Tribune. «Uansett hva dere gjør, skal det sammenlignes med den. Lager dere dens like, vil det være en suksess. Overgår dere den, vil det være en triumf. Når dere ikke opp til den, vil dere stilles til ansvar overfor hele det amerikanske folk for å ha påtatt dere noe dere ikke kunne mestre.

Vær på vakt,» advarte han. «Vær forsiktige!»

∼

Chicago stiftet umiddelbart et selskap, World’s Columbian Exposition Company, som skulle finansiere og bygge utstillingen. Tjenestemenn gjorde det stillferdig klart at Burnham & Root skulle være hovedarkitekter. I kjølvannet av utstillingen i Paris hadde det falt på Chicago å påta seg byrden med å gjenreise nasjonens stolthet og fremtredende posisjon, og Chicago hadde plassert byrden bestemt, om enn foreløpig diskré, i toppetasjen i Rookery.

Det var utenkelig å mislykkes. Burnham visste at hvis det gikk galt med utstillingen, ville nasjonens ære bli svertet, Chicago ydmyket og hans eget firma rammes av et knusende slag. Overalt hvor Burnham snudde seg var det noen – en venn, en redaktør, et annet klubbmedlem – som fortalte ham at nasjonen forventet noe kolossalt av utstillingen. Og forventet det på rekordtid. Bare Auditorium hadde tatt tre år å bygge, og hadde drevet Louis Sullivan til randen av fysisk sammenbrudd. Nå fikk Burnham og Root i oppdrag å bygge det som i praksis var en hel by på omtrent samme tid – og ikke en hvilken som helst by, men en som skulle overgå den praktfulle Paris-utstillingen. Dessuten ville utstillingen måtte tjene penger. Blant Chicagos ledere var fortjeneste et spørsmål om personlig og offentlig ære.

Etter tradisjonell arkitektonisk målestokk virket det som en umulig utfordring. Ingen av arkitektene kunne klart det på egen hånd, men Burnham var overbevist om at han og Root sammen hadde tilstrekkelig vilje og utfyllende ferdigheter innen organisering og arkitektur til å lykkes. Sammen hadde de overvunnet tyngdekraften og nedkjempet Chicago-jordens myke suppe, og på den måten forandret den urbane tilværelsen for alltid. Nå skulle de sammen bygge utstillingen og endre historiens kurs. Det kunne gjøres fordi det måtte gjøres, men utfordringen var uhyrlig. Depews uttalelser om utstillingen ble snart trettende, men mannen hadde en egen evne til å fange situasjonens sanne vesen med kortfattet vidd. «Chicago er som mannen som ekter en kvinne med en ferdig familie på tolv,» sa han. «Problemene er bare såvidt begynt.»

Men selv Depew forutså ikke det sanne omfanget av kreftene som samlet seg mot Burnham og Root. Der og da så han og de utfordringen i form av de to mest grunnleggende elementene, tid og penger, og de var grelle nok.

Bare Edgar Allan Poe kunne ha forestilt seg resten.