Affinity Konar

Mischling

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

FONT FORLAG

Til Philip og til familien min

DEL EN

STASHA

KAPITTEL EN

Verden etter verden

Vi ble lagd en gang. Tvillingen min Pearl og jeg. Eller for å være helt nøyaktig ble Pearl dannet, og så delte jeg meg fra henne. Hun preget seg inn i livmoren, og jeg kopierte signaturen hennes. I åtte måneder fløt vi omkring i fosterhinnens snøvær, to rosa votter innenfor mors fôr. Jeg kunne ikke tenke meg noe mer storslått enn livmoren vi delte, men da reisverket i hjernen vår var blitt til elfenben og milten var ferdigutviklet, ville Pearl se verden utenfor. Og dermed spyttet hun seg ut av moren vår med nyfødt styrke.

Selv om hun var prematur, var Pearl en durkdreven spilloppmaker. Jeg sa til meg selv at det bare var et av knepene hennes, hun ville komme tilbake og le av meg. Men da Pearl ikke vendte tilbake, mistet jeg pusten. Har du noen gang måttet leve med den beste delen av deg selv i drift, stasjonert på ukjent avstand? I så fall er du sikkert klar over farene ved situasjonen. Etter at pusten forlot meg, fulgte hjertet etter, og hjernen min pådro seg en utenkelig feber. I min rosa fostertilværelse så jeg sannheten i øynene: Uten henne ville jeg være splittet og uverdig, et menneske uten evne til å elske.

Det var derfor jeg fulgte min søsters eksempel og lot legens hender trekke meg ut og gi meg en klaps og løfte meg mot lyset. La det være sagt at jeg aldri gråt under revnene ved denne uønskede overgangen. Ikke engang da foreldrene våre ignorerte mitt ønske om også å få navnet Pearl.

Jeg ble Stasha i stedet. Og da arbeidet med fødselen var over, trådte vi inn i en verden med familie og piano og bøker og dager som forbløffet oss med skjønnhet. Vi var så like – vi likte å slippe klinkekuler fra vinduet ned på brosteinen og følge dem med kikkert nedover bakken, bare for å se hvor langt de små livene deres ville føre dem.

Denne verdenen som var full av ærefrykt, tok også slutt. Som verdener flest.

Men jeg må fortelle deg: Det fantes en annen verden vi kjente. Enkelte hevder at det var denne verdenen som formet oss mest. Jeg vil gjerne si at de tar feil, men la meg foreløpig fortelle deg at vår inntreden i denne verdenen begynte i vårt tolvte år, da vi sto sammenklemt ved siden av hverandre bakerst i en krøttervogn.

I løpet av denne reisen, som varte i fire dager og fire netter, jukset vi til oss overlevelse etter mammas og Zaydes instrukser. Til føde sendte vi en løk fram og tilbake og slikket det gule skinnet. Til underholdning lekte vi leken Zayde hadde lagd for oss, en lek som het Klassifisering av levende ting. I denne ordleken måtte man portrettere noe levende, og deltakerne måtte sette navn på art, kjønn, familie og så videre, helt til vi var omsluttet av et prektig kongedømme.

Vi fire gikk gjennom mange levende vesener i krøttervogna. Vi var alt fra bjørn til snegle og tilbake igjen – det var viktig, understreket Zayde med sin knusktørste stemme, at vi organiserte universet så godt vår altfor menneskelige evne tillot – og da krøttervogna til slutt stoppet, stoppet jeg også ordleken. Slik jeg husker det, holdt jeg på å overbevise mamma om at jeg var en amøbe. Det er mulig jeg forestilte et annet levende vesen og at jeg nå husker det som en amøbe bare fordi jeg følte meg så liten i det øyeblikket, så gjennomskinnelig og skjør. Jeg kan ikke vite det sikkert.

Akkurat idet jeg skulle til å erkjenne nederlaget, rullet døra i krøttervogna opp.

Og lyset som trengte inn var så oppsiktsvekkende at vi mistet løken på gulvet, og den trillet ned rampen, en stinkende og halvspist måne som landet ved føttene til en vakt. Jeg forestiller meg at ansiktet hans var fullt av avsky, men jeg kunne ikke se det – han holdt et lommetørkle over neseborene mens han utstøtte en rekke nys, og han stanset nysingen bare for å løfte en støvel over løken vår og kaste en formørkende skygge over den ørlille kloden. Vi så løken gråte mens han knuste den, tårer i en bitter grøt. Så fortsatte han å nærme seg, og vi skyndte oss å gjemme oss i Zaydes omfangsrike frakk. Selv om vi for lengst hadde vokst fra Zayde som gjemmested, gjorde frykten oss mindre, og vi trengte oss sammen i frakkefoldene ved siden av den reduserte kroppen hans, slik at bestefaren vår ble en klumpete skikkelse med mange ben. I dette gjemmestedet blunket vi. Så hørte vi en lyd – en stamping, en subbing – og vaktens støvler var med ett foran oss.

«Hva slags insekt er du?» spurte han Zayde, og med en spaserstokk rappet han til hvert jenteaktige ben som stakk ut av frakken. Det gjorde vondt i knærne. Så slo vakten Zaydes ben også. «Seks ben? Er du en edderkopp?»

Det var åpenbart at vakten ikke hadde forstand på levende vesener. Han hadde allerede gjort to feil. Men Zayde brydde seg ikke med å påpeke at edderkopper ikke er insekter og at de faktisk er i besittelse av åtte ben. Vanligvis likte Zayde å svare med lekne og syngende rettelser, for han likte å få alle fakta på plass. Men her var det for farlig å gi uttrykk for nærgående kjennskap til skapninger som krøp eller ble betraktet som nedrige, for da kunne man bli beskyldt for å ha for mye til felles med dem. Vi burde visst bedre enn å gjøre bestefaren vår til et insekt.

«Jeg spurte deg om noe,» fastholdt vakten mens han nok en gang langet ut mot bena våre med kjeppen. «Hva slags?»

Zayde ga ham faktaene på tysk: Han het Tadeusz Zamorski. Han var sekstifem år gammel. Han var polsk jøde. Han avsluttet der, som om alt var sagt.

Og vi ville fortsette for ham, vi ville gi alle detaljene: Zayde var tidligere professor i biologi. Han hadde undervist i faget på universiteter i flere tiår, men var ekspert på mye annet. Hvis du ville vite noe om innsiden av et dikt, var han den du spurte. Hvis du ville vite hvordan man går på hendene eller finner en stjerne, kunne han vise deg det. Sammen med ham så vi en gang en regnbue som var helt rød, så den favne et fjell og et hav, og han skålte ofte til dens minne. Til uutholdelig skjønnhet! ropte han med tårer i øynene. Han var så glad i å skåle at han gjorde det helt ukritisk, ved nesten enhver anledning. Til morgenbadet! Til lindetrærne ved porten! Og de siste årene var det som oftest denne: Til dagen sønnen min vender tilbake, levende og uforandret!

Men hvor gjerne vi enn ville, sa vi ikke noe av dette til vakten – detaljene satte seg fast i halsen, og øynene våre ble fylt av tårer på grunn av den døde løken som lå der. Tårene var løkens feil, sa vi til oss selv, ingen annen grunn, og vi tørket dråpene bort så vi kunne se hva som skjedde gjennom hullene i Zaydes frakk.

Fem skikkelser var synlige gjennom bresjene: tre små gutter, deres mor og en mann i hvit frakk som sto med pennen klar over en liten bok. Guttene interesserte oss – vi hadde aldri sett trillinger før. I Łódź hadde det vært to andre jentetvillinger, men trioer fantes bare i bøker. Selv om vi var imponert over antallet, måtte vi innrømme at vi overgikk dem når det gjaldt likhet. Alle tre hadde de samme mørke krøllene og øynene, de samme spinkle kroppene, men de hadde forskjellig uttrykk – den ene myste mot solen, mens de andre to rynket brynene, og ansiktene ble først like da den hvitkledde mannen la godteri i neven deres.

Trillingenes mor var forskjellig fra alle de andre mødrene i krøttervogna – hun hadde stuet bort fortvilelsen og sto stille som en klokke som har stanset. Den ene hånden hennes svevde over sønnenes hoder i en vedvarende nøling, som om hun syntes at hun ikke lenger hadde rett til å røre ved dem. Den hvitkledde mannen delte ikke denne holdningen.

Han var en skremmende figur i skinnende, svarte sko og like polert hår, ermene var så store at når han løftet en arm, svulmet og blafret stoffet og la beslag på en uforholdsmessig stor del av himmelen. Han var filmstjerne-pen og hadde en forkjærlighet for dramatikk. Velvillige folder bølget demonstrativt over ansiktet hans, som om han ønsket at alle omkring skulle kjenne hvor grenseløst gode intensjoner han hadde.

Det ble vekslet ord mellom moren og den hvitkledde mannen. De virket som vennlige ord, men det var mannen som sto for det meste av snakkingen. Vi skulle ønske vi kunne høre samtalen, men det var vel tilstrekkelig å se det neste som skjedde: Kvinnen strøk hendene over de mørke skyene som var trillingenes hår, før hun snudde seg og overlot guttene til den hvitkledde mannen.

Han var lege, sa hun idet hun vaklet av sted. De kom til å være trygge, forsikret hun, og hun så seg ikke tilbake.

Da moren vår hørte dette, utstøtte hun et lite klynk og et gisp før hun bøyde seg fram og trakk vakten i armen. Hun var sjokkerende vågal. Vi var vant til en forskremt mor, en som alltid skalv når hun handlet hos slakteren og som gjemte seg for vaskekona. Det var alltid som om hun hadde pudding i årene, noe som gjorde henne konstant skjelvende og underdanig, særlig etter at pappa forsvant. I krøttervogna hadde hun bevart fatningen bare ved å tegne en valmue på plankeveggen. Pistill, kronblad, støvbærer – hun tegnet med en merkelig konsentrasjon, og da hun sluttet å tegne, gikk hun i oppløsning. Men på rampen fant hun en ny besluttsomhet – hun sto sterkere enn de utsultede og slitne noensinne burde stå. Var det musikken som forårsaket denne forvandlingen? Mamma elsket bestandig musikk, og dette stedet var fullt av lyse lyder; de fant oss i krøttervogna og lokket oss ut med mistroisk munterhet. Etter hvert lærte vi oss dette knepets dybder og visste å passe oss for den jublende tonen, siden den innerst inne kun rommet lidelse. Orkesteret var betrodd å villede alle ankomne. Musikerne var tvunget til å bruke talentet sitt på å fenge de uvitende, overbevise dem om at stedet de var kommet til, ikke var fullstendig uten verdsettelse av det menneskelige og vakre. Musikken – den oppløftet de ankommende massene, den strømmet ved siden av dem mens de gikk gjennom portene. Var det derfor mamma klarte å være modig? Det skulle jeg aldri få vite. Men jeg beundret motet hennes da hun snakket.

«Er det bra – å være tvillinger her?» spurte hun vakten.

Han nikket til henne og snudde seg mot legen, som hadde satt seg på huk i støvet for å snakke med guttene. Det lot til at den lille gruppen hadde en svært så hyggelig prat.

«Zwillinge!» ropte vakten til ham. «Tvillinger!»

Legen overlot trillingene til en kvinnelig ledsager og strente bort til oss så de blanke støvlene virvlet opp støv. Han var høflig mot moren vår, tok hånden hennes da han henvendte seg til henne.

«Du har spesielle barn?» Blikket var vennlig, så vidt vi kunne se.

Mamma sto urolig, med ett forminsket. Hun prøvde å løsne hånden fra grepet hans, men han holdt den fast, og så begynte han å stryke over håndbaken hennes med de hanskekledde fingrene, som om den var en såret ting som enkelt lot seg trøste.

«Bare tvillinger, ikke trillinger,» beklaget hun. «Jeg håper det holder.»

Legen lo høyt og affektert, og latteren ga gjenlyd i hulrommene innenfor Zaydes frakk. Vi var lettet da den stilnet slik at vi kunne høre mamma ramse opp begavelsene våre.

«De snakker litt tysk. Det lærte de av sin far. De blir tretten i desember. Flinke til å lese, begge to. Pearl elsker musikk – hun er kvikk, praktisk, studerer dans. Stasha, min Stasha» – her tok mamma en pause, som om hun var usikker på hvordan hun skulle kategorisere meg, før hun erklærte – «hun har fantasi.»

Legen mottok informasjonen med interesse og ba oss komme ut til ham på rampen.

Vi nølte. Det var bedre innenfor den kvelende frakken. Utenfor var det en grå, flammende vind som varslet oss om vår sorg, og en svidd dunst som støttet opp om den. Våpen kastet skygger og hunder bjeffet og siklet og gneldret som bare hunder dressert til ondskap kan. Men før vi fikk sjansen til å trekke oss lenger inn, trakk legen frakkegardinene til side. Vi blunket mot sollyset. En av oss snerret. Det kan ha vært Pearl. Det var nok jeg.

Hvordan var det mulig, undret legen, at så fullkomne trekk kunne være sløst bort på så sure ansikter? Han lokket oss ut, fikk oss til å snu oss rundt og stå rygg mot rygg slik at han kunne nyte nøyaktigheten vår.

«Smil!» kommanderte han.

Hvorfor adlød vi akkurat denne ordren? For mammas skyld, antar jeg. For hennes skyld gliste vi mens hun klamret seg til Zaydes arm med et ansikt som var opplyst av panikk og to svettedråper trillet nedover pannen. Jeg hadde unngått å se på moren vår helt siden vi kom inn i krøttervogna. I stedet hadde jeg sett på valmuen hun tegnet, konsentrert meg om det skjøre blomsteransiktet. Men noe ved det falske ansiktsuttrykket hennes fikk meg til å erkjenne hva mamma var blitt: en vakker, men søvnløs halvenke, utvisket som person. Hun som en gang hadde vært den pertentligste blant kvinner, hadde raknet. Støv lå i strimer på kinnet, blondekraven lå kraftløs. Matte klumper av blod lå klistret i munnvikene, som hun hadde gnagd på i bekymring.

«Er de mischlinge?» spurte han. «Det gule håret!»

Mamma dro i de svarte krøllene sine som om hun skammet seg over deres skjønnhet, og ristet på hodet.

«Mannen min – han var lys,» var alt hun fikk fram. Det var det eneste svaret hun hadde når folk spurte om fargen som fikk enkelte til å insistere på at vi måtte være av blandet blod. Under oppveksten var ordet mischling – vi hørte det stadig oftere, og bruken av det omkring oss hadde inspirert Zayde til å gi oss klassifisering som Levende vesener. Bare glem denne Nuremberg-vederstyggeligheten, sa han. Han ba oss lukke ørene for snakk om blandede raser og miksede gener, om kvartjøder og dess like, disse absurde, motbydelige testene som forsøkte å dele vårt folk opp til siste bloddråpe og ekteskap og gudshus. Når dere hører det ordet, sa han, så tenk på variasjonen blant alle levende vesener. Styrk dere på ærefrykten for alt levende.

Jeg skjønte, der jeg sto foran den hvitkledde legen, at dette rådet ville bli vanskelig å følge i dagene som kom, at vi var på et sted som ikke responderte på Zaydes leker.

«Gener, det er noen rare greier, hva?» sa legen.

Mamma prøvde ikke engang å delta i denne typen samtale.

«Hvis de blir med deg» – og nå så hun ikke på oss – «når får vi se dem igjen?»

«På sabbaten deres,» lovte legen. Så snudde han seg mot oss og frydet seg over opplysningene – han elsket at vi snakket tysk, sa han, han elsket at vi var lyse. Han elsket ikke at vi hadde brune øyne, men det, bemerket han til vakten, kunne vise seg nyttig – han bøyde seg enda nærmere for å undersøke oss, stakk fram en hanskekledd hånd og strøk over min søsters hår.

«Så du er Pearl?» Hånden hans fór lettvint gjennom krøllene hennes, som om han hadde gjort bevegelsen i årevis.

«Hun er ikke Pearl,» sa jeg. Jeg gikk fram for å dekke søsteren min, men mamma dro meg unna og sa at legen hadde navngitt riktig jente.

«Så de er noen luringer?» Han lo. «Fortell meg hemmeligheten – hvordan vet du hvem som er hvem?»

«Pearl er ikke urolig,» var alt mamma ville si. Jeg var glad for at hun ikke utbroderte de identifiserbare forskjellene mellom oss. Pearl hadde en blå spenne i håret. Min var rød. Pearl snakket rolig. Jeg snakket hastig, av og til stakkato, fullt av pauser. Pearls hud var blek som en melbolle. Jeg hadde sommerhud, var flekkete som en hest. Pearl var jente tvers igjennom. Jeg ville være som Pearl, men hvor mye jeg enn prøvde, klarte jeg bare å være meg selv.

Legen bøyde seg ned så vi var ansikt til ansikt.

«Hvorfor lyve?» spurte han. Igjen lød latteren hans, med et anstrøk av noe familiært.

Skulle jeg være ærlig, ville jeg sagt at Pearl – etter min oppfatning – var den svakeste av oss to, og at jeg trodde jeg kunne beskytte henne hvis jeg ble henne. I stedet ga jeg ham en halvsannhet.

«Noen ganger glemmer jeg hvem jeg er,» sa jeg spakt.

Og det er her jeg ikke husker mer. Det er hit jeg vil la tanken vandre tilbake og under, forbi lukten, forbi de trampende støvlene og koffertene, mot noe som kunne likne på en avskjed. For vi skulle ha sett våre kjære forsvinne, vi skulle ha sett dem forlate oss, skulle ha kjent tapets øyeblikk. Hadde vi bare sett ansiktet deres snu seg bort fra oss, glimtet av et øye, buen av et kinn! Et ansikt som snudde seg – det ville de ikke gi oss. Men hvorfor kunne vi ikke fått synet av ryggen deres å ta med oss, kun ryggen idet de gikk, bare det? En flik av en skulder, en frakkeskjøt av ull? Synet av Zaydes hånd som hang så tungt ned langs siden – mammas flette som løftet seg i vinden!

Men i stedet for våre kjære, hadde vi bare den hvitkledde mannen, Josef Mengele, den samme Mengele som i løpet av sine år i skjul skulle bli til Helmut Gregor, G. Helmuth, Fritz Ulmann, Fritz Hollman, Jose Mengele, Peter Hochbicler, Ernst Sebastian Alves, Jose Aspiazi, Lars Balltroem, Friedrich Edler von Breitenbach, Fritz Fischer, Karl Geuske, Ludwig Gregor, Stanislaus Prosky, Fausto Rindon, Fausto Rondon, Gregor Schklastro, Heinz Stobert og dr. Henrique Wollman.

Mannen som skulle begrave sin liklemping i alle disse navnene – han sa vi skulle kalle ham onkel Doktor. Han fikk oss til å bruke det navnet én gang, så to ganger, bare så vi alle skulle bli kjent, uten noen feil. Da vi var ferdige med å gjenta navnet så han var fornøyd, var familien vår forsvunnet.

Og da vi så tomrommet der mamma og Zayde hadde stått, fikk en erkjennelse knærne mine til å svikte, for jeg skjønte at denne verdenen opprettet en annen orden av levende vesener. Jeg visste ikke da hva slags levende vesen jeg skulle bli, men vakten ga meg ingen mulighet til å tenke på det – han grep meg i armen og dro meg helt til Pearl forsikret ham om at hun skulle støtte meg, og hun la armen rundt livet mitt mens vi ble ført bort sammen med trillingene, bort fra rampen og inn i støvet, ut på en liten vei som gikk forbi saunaen og mot krematoriet, og mens vi marsjerte inn i dette nye der døden steg opp på begge sider, så vi lik på en kjerre, så dem ligge svarte i hauger, og én av kroppene – den strakte ut hånden, den grep etter noe å holde fast i, som om det fantes et usynlig tjor i luften som bare de døende kunne se. Kroppens munn bevegde seg. Vi så det rosa i en tunge som bakset og strevde. Ordene hadde forlatt den.

Jeg visste hvor viktige ord var for et liv. Hvis jeg ga kroppen noen av mine, tenkte jeg, ville den komme seg.

Var jeg dum som tenkte slik? Eller skjør? Ville tanken ha streifet meg på et sted uten blafrende vindflammer og leger med hvite vinger?

Dette er rimelige spørsmål. Jeg tenker ofte på dem, men jeg har aldri forsøkt å besvare dem. Svarene tilhører ikke meg.

Det eneste jeg vet: Jeg stirret på kroppen, og de eneste ordene jeg klarte å tilkalle, var ikke mine egne. De kom fra en sang jeg hadde hørt spille på en innsmuglet platespiller i kjelleren vår i gettoen. Hver gang jeg hørte sangen, hadde den forbedret meg. Så jeg prøvde meg med disse ordene.

«Would you like to swing on a star?» sang jeg til kroppen.

Ikke en lyd, ikke en bevegelse. Var det på grunn av den pipende stemmen min? Jeg prøvde en gang til.

«Carry moonbeams home in a jar?» sang jeg.

Det var et patetisk forsøk, jeg vet det, men jeg hadde alltid trodd på verdens evne til å korrigere seg selv, uten videre, gjennom enkel vennlighet. Og når vennlighet ikke finnes, finner man på nye ordninger og systemer å tro på, og der, i det øyeblikket trodde jeg – om det skyldtes dårskap eller skjørhet – på kroppens evne til å få nytt liv gjennom et pustet ord. Men det var åpenbart at denne teksten langt fra inneholdt de rette ordene. Ingen av dem kunne frigi livet til kroppen eller var kraftige nok til å reparere den. Jeg lette etter et annet ord, et godt ord å gi – det måtte finnes et ord, det var jeg sikker på – men vakten lot meg ikke bli ferdig. Han trakk meg bort og tvang oss videre, utålmodig etter å få oss dusjet og registrert og nummerert, slik at vårt opphold i Mengeles zoo kunne begynne.

Auschwitz var bygd for å holde oss fanget. Birkenau var bygd for å drepe oss. Det var bare noen kilometer mellom de to ondene. Hva denne dyrehagen var bygd for, visste jeg ikke – jeg kunne bare sverge på at Pearl og jeg, vi skulle aldri settes i bur.

Brakkene i dyrehagen hadde en gang vært staller for hester, men nå var de fulle av sånne som oss: tvillinger, trillinger, firlinger. Hundrevis av oss, som alle var stuet inn i senger som ikke var senger, men fyrstikkesker, små slisser å smette kroppen inn i. Vi lå stablet fra gulv til tak, tre eller fire kropper presset sammen i ørsmå konstruksjoner, slik at en jente knapt visste hvor hennes egen kropp sluttet og en annens begynte.

Hvor vi enn så, var det et duplikat, en dobbeltgjenger. Bare jenter. Triste jenter, små jenter, jenter langveis fra, jenter som kunne vært naboene våre. Noen av jentene var stille, de satt som fugler på halmmadrassene og gransket oss. Da vi gikk forbi dem på vaglene, så jeg de utvalgte, de som var plukket ut til å lide på en spesiell måte mens deres andre halvdel forble urørt. For nesten hvert par var det en tvilling som hadde forvridd ryggrad, et ødelagt ben, lapp over øyet, et sår, et arr, en krykke.

Da Pearl og jeg satte oss på køya vår, kastet de seg over oss, de som kunne bevege seg. De kravlet over de provisoriske innhegningene med halmmadrasser og vurderte likhetene våre. Det ble forlangt at vi oppga vår identitet.

Vi fortalte dem at vi var fra Łódź. Først et hus. Så en kjeller i gettoen. Vi hadde en bestefar og en mor. En gang hadde det vært en far. Og Zayde hadde en gammel spaniel som kunne spille død når man pekte på den, men var enkel å vekke til live igjen. Nevnte vi at faren vår var en lege som hjalp andre så mye at han forsvant en kveld, at han forlot oss for å se til et sykt barn og aldri kom tilbake? Ja, vi savnet ham så sterkt at vi ikke engang klarte å fordele vekten av sorgen mellom oss. Det var andre ting vi også tenkte på med gru: bakterier, ulykkelige slutter, mamma som gråt. Og så var det ting vi elsket: pianoer, Judy Garland, mamma som gråt mindre. Men hvem var vi egentlig, til syvende og sist? Det var ikke stort å fortelle, annet enn at den ene av oss var flink til å danse og den andre prøvde å bli flink, men var egentlig ikke flink til noe annet enn å være nysgjerrig. Det var jeg.

Da de var fornøyd med informasjonen, bød de andre på sin i en kamp om å avslutte setninger.

«Vi får mer mat her,» begynte Rachel, en jente så blek at man nesten kunne se tvers gjennom henne.

«Men den er ikke koscher og den spiser opp innvollene dine,» påpekte hennes like gjennomskinnelige halvdel.

«Vi får beholde håret,» bemerket Sharon og trakk seg demonstrativt i fletten.

«Til vi får lus,» la hennes snauklipte søster til.

«Vi får beholde klærne våre også,» kom det fra en av russerne.

«Men de setter kors på ryggen vår,» avsluttet tvillingen hennes. Hun snudde seg så jeg kunne se korset som lyste i rød maling på kjolen, men jeg trengte ingen illustrasjon. Jeg hadde også et rødt kors mellom skulderbladene.

Barna ble med ett tause, og den ubudne tausheten hang over oss alle – det var som om en ny sky hadde plassert seg mellom bjelkene i dyrehagen. De mange tvillingene så granskende på hverandre – det måtte finnes noe, sa ansiktene, noe mer enn mat og hår og klær. Da pep det i en stemme fra køya under oss. Vi strakte hals for å se hvem som snakket, men hun og tvillingen hennes lå tett inntil hverandre, klemt inntil murveggen. Vi fikk aldri sett ansiktet hennes, men ordene hadde vi alltid med oss.

«De passer på familiene våre,» sa den usynlige fremmede.

Alle jentene nikket bekreftende, og Pearl og jeg ble overveldet av en ny flom av prat idet alle gratulerte hverandre med å tilhøre familier som ville forbli intakte, til forskjell fra så mange andre.

Jeg ville ikke spørre om det åpenbare. Så jeg kløp Pearl for at hun skulle spørre for oss.

«Hvorfor er vi viktigere enn de andre?» Stemmen krympet mot slutten av spørsmålet.

Det kom et mylder av svar, som alle hadde noe med formål og storhet å gjøre, med renhet og skjønnhet og nytte. Vi hørte ikke et eneste svar som ga mening.

Og før jeg i det hele tatt fikk mulighet til å grunne over dette konseptet, kom blokowaen som hadde fått i oppgave å passe på oss, inn. Vi kalte henne Oksen bak hennes veldige rygg. Hun så ut som et klesskap med parykk og pleide å trampe og snøfte når hun ble inderlig rasende, noe hun ofte ble av vår angivelige ulydighet. Men da Pearl og jeg traff henne første gang, var hun bare en skikkelse som stakk hodet inn gjennom døråpningen, halvt skjult av natten og irritert over spørsmålene våre.

«Hvorfor blir vi kalt dyrehagen?» spurte jeg. «Hvem har bestemte det?»

Oksen trakk på skuldrene. «Det er vel åpenbart?»

Jeg sa at det var det ikke. Dyrehagene vi hadde lest om sammen med Zayde var bevaringsområder som viste fram livets mangfold. Dette stedet var bare opphengt i en dyster samlemani.

«Det er et navn dr. Mengele liker,» var det eneste Oksen ville si. «Dere finner ikke mange svar her. Men søvn! Det kan dere få. La meg nå få min!»

Hvis vi bare hadde fått sove. Men mørket var mørkere enn noe jeg hadde sett før, og lukten satt fast i neseborene. Et klynk steg opp fra køya under, utenfor hørtes hundeglam, og magen min ville ikke slutte med å knurre tilbake. Jeg prøvde å underholde meg selv med en av ordlekene våre, men ropene fra vaktene utenfor overmannet hele tiden alfabetet mitt. Jeg forsøkte å få Pearl med på en lek, men hun var opptatt med å føre fingertuppene over det sølvaktige nettet som pyntet opp mursteinshjørnet vårt, for lettere å kunne ignorere spørsmålene jeg hvisket til henne.

«Vil du helst være en klokke som bare kjenner de gode tidene,» spurte jeg, «eller en klokke som synger?»

«Jeg tror ikke på musikk lenger.»

«Ikke jeg heller. Men vil du helst være en klokke –»

«Hvorfor må jeg være en klokke? Har jeg ikke noe annet valg?»

Jeg ville innvende at vi noen ganger, som levende vesener, som menneskefolk som formodentlig fremdeles var i live, måtte betrakte oss selv som gjenstander for å klare oss; vi måtte gjemme oss bort og søke tilflukt kun der tilflukt var trygg å søke. Men jeg valgte å gå videre med et annet spørsmål i stedet.

«Vil du helst være nøkkelen til et sted som vil redde oss, eller våpenet som vil utslette fiendene våre?»

«Jeg vil helst være en ekte jente,» sa Pearl likegyldig. «Som jeg pleide å være.»

Jeg ville innvende at lek kunne hjelpe henne til å føle seg som en ekte jente igjen, men selv var jeg ikke så sikker. Nummeret nazistene hadde gitt oss, hadde gjort livet ugjenkjennelig, og i mørket kunne jeg ikke se annet enn numrene, og det verste var at det var umulig å late som om de var noe mindre varig, eller strengt, eller blått. Tallene mine var utydelige og utflytende – jeg hadde sparket og spyttet, de hadde måttet holde meg fast – men tall var de likevel. Pearl var også nummerert, og jeg hatet tallene hennes enda mer enn mine egne, for de understreket at vi var to separate personer, og når man er separate personer, kan man bli separert.

Jeg sa til Pearl at jeg skulle tatovere oss sammen igjen så snart som mulig, men hun bare sukket det tradisjonelle sukket for søsterlig oppgitthet.

«Slutt med påfunnene. Du kan ikke tatovere.»

Jeg sa at jeg kunne det godt nok. Jeg hadde lært det av en sjømann i Gdansk. Jeg hadde tegnet et anker på hans venstre biceps.

Sant nok, det var løgn. Eller delvis, ettersom jeg hadde sett en slik ankertegning finne sted. Den sommeren vi hadde tilbrakt ved sjøen, hadde jeg brukt tiden på å titte inn i det grå indre av en tatoveringssjappe, der veggene var kantet med omriss av svaler og skip, mens Pearl fant seg en gutt å holde i hånden ved den rurbefengte baugen av en båt. Slik hadde det seg at mens søsteren min trådte inn i den hemmelige verdenen av hud mot hud, sitringen når en hånd legges i ens egen, lærte jeg om nålens intimitet, inntrengningen av en spiss som var så liten at bare en drøm kunne lande på tuppen.

«Jeg skal gjøre oss til den samme igjen en dag,» fastholdt jeg. «Jeg trenger bare en nål og litt blekk. Det må finnes en måte å skaffe det på, siden vi er spesielle her.»

Pearl skulte og gjorde et stort nummer av å vende meg ryggen – køya skrek ut med et knirk – og albuen hennes fór opp og traff meg i ribbena. Det var et uhell – Pearl ville aldri gjøre meg vondt med vilje, om så bare fordi det ville gjøre henne vondt også. Det var den største brodden ved dette søsterskapet – smerte tilhørte aldri kun den ene av oss. Vi hadde ikke annet valg enn å dele på lidelsen, og jeg visste at på dette stedet måtte vi finne en måte å fordele smerten på, før den begynte å yngle.

Samtidig som dette gikk opp for meg, fant en jente på den andre siden av rommet et lys, et dyrebart fyrstikkhefte, og hun bestemte seg for at denne mangelvaren ville gjøre størst nytte som skyggeteater for publikumet av flerlinger. Slik var det at vi døste av mens en rekke skygger krysset veggen, to og to ved siden av hverandre, som en prosesjon mot en ark som kanskje kunne sikre dem trygghet.

Så stor en verden i skyggene der! Skikkelsene svevde og krøp og krabbet mot arken. Ikke et eneste liv var for lite. Iglen sto på sitt, skolopenderen slentret, gresshoppen sang forbi. Representanter fra sumpen, fjellet, ørkenen – alle dukket og buktet seg og herjet i skyggen. Jeg klassifiserte dem to og to, og den ryddige evnen min til å gjøre det, ga meg trøst. Men da reisen trakk ut og flammene begynte å svinne, ble skyggene hjemsøkt av misdannelser. Ryggene fikk pukler, lemmene løsnet og ryggradene løste seg opp. De ble forvandlet til monstre. De kjente ikke igjen seg selv.

Men så lenge lyset levde, holdt skyggene ut. Det var da noe?