Matt Wesolowski

Seks historier

Oversatt av Sverre Knudsen

FONT FORLAG

Til Cobweb

«Og slik møter vi gjenferdene som hjemsøker oss senere i livet:

De sitter helt udramatisk i veikanten som fattige tiggere,

og vi ser dem i øyekroken – om vi i det hele tatt ser dem.

Tanken på at de har ventet på oss der, slår oss sjelden.

Men de venter, og når vi har gått forbi, samler de sammen

sine knipper med minner og følger etter,

trår i våre fotspor og innhenter oss gradvis.»

– STEPHEN KING, Wizard and Glass

«Fjell overvelder og hav skremmer,

mens de store skogenes mysterium

forhekser på en egen måte.

Men før eller siden forbindes de alle intimt

med menneskers liv og menneskers erfaringer.»

– ALGERNON BLACKWOOD, The Willows

«Sier herren til fruen idet han bestiger sitt dyr,

Vokt deg for Long Lankin som bor i en myr.»

– Morderballade fra Northumbria/Skottland

Scarclaw-heia
2017

Jeg kjenner igjen dette skoglandskapet. Gjenkjennelsen tenner en liten glød av glede i meg, følelsen av å ha gjennomført noe. Jo oftere jeg kommer ut hit, desto mer fortrolig blir jeg med det. Trærne som stirrer ned på meg med sine velkjente, sammenknepne ansikter.

Mine første møter med dette landskapet overveldet meg – alt var bare en uforsonlig masse, forvirrende. Jeg klarte ikke å få noen oversikt. Det er som om skogen overfaller deg fra mørket, alle disse trærne fylt med skrikende, irriterte fugler, bøyde bregnehoder som dasker dovent borti leggene dine når du passerer.

I begynnelsen vurderte jeg å sende bud på bulldoserne, feie det vekk alt sammen, slik far gjorde med Villmarkssenteret. Nå er jeg glad for at jeg ikke gjorde det. På en merkelig måte begynner denne skogen å bli vakker. Tanken på dette fyller meg med en forferdelig, tung følelse, det siste som burde fylle hodet mitt. Det er upassende. Men de små lommene av spindelvev som holder på hver sin enslige regndråpe og drysset av blomstrende gulltorn oppover heia forteller meg noe annet.

Det er trolldom mellom trærne her.

Jeg begynner å forstå dette landskapet på min egen måte. Dets komplette likegyldighet overfor dem som holder til her. I likhet med alle oss andre kryper skogen sammen i skyggen av heia og klippen som kneiser i det fjerne, en beksvart steinrøys under en krone av skyer.

Scarclaw-heia. Det høres ut som noe fra Game of Thrones.

Jeg stanser i en slags naturlig lysning mellom trærne. Jeg har gått i ti minutter og kan knapt skimte bygningen bak meg lenger.

Far var henrykt da han omsider fikk bygge på tomta etter det som en gang var Scarclaw Villmarkssenter. Utenfor inngangen henger det en messingplakett. Jeg slåss så busta føyk med far om det nye navnet: Jaktstua. Det er så … nusselig. Han ville vel bare prøve å feie bort alt som hadde skjedd der.

Far fylte hyllene i Jaktstua med shabby, skinninnbundne bøker. Noe turistene kunne se på, men jeg tviler på om de noen gang ble lest. Jeg har nylig bladd i dem. Sidene er tjukke og gule som gamle knokler. En eim av pipetobakk stiger fra dem – som gjenferd fra forgangne tider.

Det er det jeg gjør når jeg er her ute: jager gamle gjenferd. Vekker skyggene til liv. Tenker.

Noen ganger lurer jeg på hva jeg er, hvilken rolle jeg spiller i hele denne suppa. Er jeg – Harry Saint Clement-Ramsay – bare enda en doktor Frankenstein som graver opp de døde for å prøve å lege et gammelt sår?

Burde jeg overhodet ha gått med på å bli intervjuet? Burde jeg ha gått med på å vekke de døde? Vil mine ord ødelegge freden som brukte tyve år på å legge seg over Scarclaw-heia?

Han hadde maske.

En enkel, hvit sak, og trekkene i den syntes under hetten hans. Kinn og en blek plastnese. En buet panne som et kranium.

Det burde ha vært komisk. Som maskene gretne demonstranter har på seg når de raser mot multinasjonale konsern. Men jeg var redd.

Da han stoppet foran porten til Mayberry Estate, fulgte vi med fra vaktrommet. Vi hadde skrevet ut alle e-postene hans, månedsvis av dem – bønner, trygling og løfter. Jeg hadde ventet meg en Hummer med sotede vinduer og det hele. Han var jo berømt på internett, var han ikke?

En Ford Ka med utslett av lakkbobler på panseret var det siste jeg hadde forestilt meg at han kjørte. Tomo ringte meg. Jeg svarte, holdt linjen åpen og puttet mobilen i lomma. Tomo satte sin på høyttaler. Vi hadde øvd på dette. Stikkordet var: «Var du innom gårdsutsalget på vei hit?» Ikke veldig originalt, men gutta ville bruke under ett minutt på å komme seg fra vaktrommet til porten hvis jeg sa det.

Vent til han kommer nærmere, tenkte jeg og lurte på om jeg ville klare å gjennomføre dette. Hvis ikke vennene mine hadde vært like ved, på vakt, vet jeg ikke hva som hadde skjedd. Kanskje hadde jeg trukket meg, gitt opp.

Han hadde gjort meg oppmerksom på at han kom til å bruke maske. Da jeg sjekket ham på nettet, fant jeg masse om denne masken og kunne på en måte skjønne hvorfor han brukte den. Men da han gikk ut av bilen, holdt jeg på å si pokker heller, ikke tale om. Holdt på å snu meg og lukke porten. Hvis han ikke engang skulle vise ansiktet sitt … Han kunne vært hvem som helst.

Det var vel hele vitsen.

Jeg var redd. Men jeg skulle jo ikke vise ham det, ikke sant? Justin hadde en hagle. Jeg vet ikke om den var ladd. Tomo hadde en skarp kniv, rett fra esken. De var der for å beskytte meg. Men på en måte var det som om de skulle forsvare minnet om den natten for tyve år siden. Minnet om det vi så. Minnet om det vi fant.

Fyren med masken gikk ut av bilen, og en person jeg ikke gjenkjente som meg selv, en som ikke viste tegn til frykt, gikk mot ham og håndhilste. Jeg syntes jeg hørte et smil i stemmen hans.

Han kunne ha knurret, skult, ytret forbannelser, hatet meg bunnløst bak den masken. Det vil jeg aldri få vite.

Han takket meg. Vi satte oss i bilen min. Han festet en mikrofon til jakkeslaget mitt og skrudde på båndopptakeren.

Så snakket vi.

Jeg stopper opp i lysningen og heller te i termoskoppen. Alt er fuktig og jeg vil ikke sette meg. Jeg vet det er en klisjé, men man stopper virkelig aldri opp og lytter til stillheten, gjør man vel? Jeg har begynt å lytte når jeg er her, under disse grenene. De første gangene jeg dro ut hit, pleide jeg å bruke øretelefon – en plugg i høyre øre, ingenting i venstre.

Skogen er ikke egentlig stille. Hvis du blir stående og lytter, så foregår det en hel masse, krasling og skvaldring. Når det regner, er lyden fra bladene en kakofoni av duvende, grønne tunger, og om morgenen er fuglenes indignerte støydialog nesten komisk.

Jeg har ikke vært ute i denne skogen om kvelden. Ikke på lenge, i hvert fall.

Sist jeg gikk her i mørke var for nesten tyve år siden – det var jeg og Jus og Tomo. Det var den natten vi fant ham. Gutten. Det var der skogen tynnes ut og strekker seg oppover heia, der stien blir til myr.

Jeg tror grunnen til at jeg ikke liker stillheten, er at når den senker seg, begynner akkurat den scenen å gå i loop.

Nesten tyve år, og likevel blekner ikke det som skjedde den natten, det vi fant der ute.

Mannen med maske sa at han skjønte det, at noen gjenferd aldri dør. Jeg tror det var det som omsider festet seg hos meg. Og hos far. Om ikke annet, sa han, kunne det være til hjelp å fortelle om det som hadde skjedd.

Hjelp.

Det var ikke et ord jeg på noen måte hadde forventet da det meldte seg. Folk trodde ikke at familien Saint Clement-Ramsay trengte hjelp. Selvfølgelig ikke, vi hadde jo penger, ikke sant? Hvem trenger hjelp nå de er rike?

For tyve år siden sto Scarclaw Villmarkssenter fremdeles her. Jaktstua var ikke engang påtenkt. Men far eide alt sammen – skogen, myrlandet, heia, klippen og Villmarkssenteret. Toalettene og dusjene virket fremdeles, så Tomo, Jus og jeg tok sjansen. Vi parkerte bilene våre på den sølete stien som førte til senteret.

Den gangen var Villmarkssenteret en stygg kasse fra syttiårene, bare MDF-plater og linoleum. Det luktet av damp, jord og klamme anorakker, og på kjøkkenet var det en stank av vegetarpølser og speilegg. Det var sølete støvelspor rundt dørene, sammenleggbare stoler, spindelvev i hjørnene og malte metallradiatorer. Noen – gutte- eller jentespeidere, en av gruppene som brukte senteret – hadde laget en frise i kreppapir på den innerste veggen: «Etterlat ikke annet enn fotspor … ta med deg søppelet ditt hjem.» Med en smilende grevling under. Et av øynene hadde falt av og var blitt erstattet med en tett krusedull i svart blekk.

Den første dagen i august 1997 var oppriktig talt ikke særlig morsom. Jeg og Jus og Tomo var vel alle sammen omtrent enogtyve eller toogtyve? Det pøsregnet, så vi ble sittende i den lange spisesalen, drakk øl og spilte Monopol hele jævla ettermiddagen. Vi ble alle temmelig snydens og gikk hverandre på nervene. Alle var sultne – ingen blir mett av potetgull og dipp – men ingen gadd å begynne å lage mat. Vi var noen dumme, dumme bygutter. Det fantes ikke takeaway her ute, og ingen var edru nok til å kjøre inn til landsbyen eller finne en bensinstasjon. Jus fant frem en flaske årgangswhisky. Det innebar at vi kom til å drikke oss sanseløse, sovne før ni og snorke oss gjennom drømmer om jagende, raslende trær.

Om det bare hadde sluttet der.

Jeg drikker opp teen, heller bunnfallet ut på bakken. Det begynner å gry av dag, lyset vokser frem over skogen. Jeg snur meg mot veggen av busker og kratt, og trenger meg videre. Det var det vi gjorde den gangen, gikk utenom de opptråkkede stiene. Vi var så snydens og det var så vått at vi ikke la merke til stien, opptråkket eller ei.

Jeg kaster et siste blikk tilbake, og lyset i vinduet på Jakthytta er fremdeles synlig. Jeg prøver å forestille meg hvordan Villmarkssenteret så ut for gutten den gangen. Det var denne veien han gikk i 1996. Jeg tror ikke det så noe særlig annerledes ut gjennom kvistverket: Et lys i et vindu, et håp om varme, fire vegger.

Jeg går videre, trenger inn i skogen. Først når stigningen begynner, er det nødvendig å trå varsomt. Nå er det skiltet, men det var det ikke den gangen. Det må ha vært denne veien de gikk i 1996, det er jeg sikker på: Noen kilometer nordvest for Jakthytta (eller Villmarkssenteret, som det var den gangen) går det en slags naturlig sti mellom trærne. Jeg følger den.

Mens jeg går, merker jeg et lite sug av nostalgi, en lengsel. Som om en liten del av meg, en tråd, har festet seg i disse minnene.

Som om jeg er blitt en del av alt som hendte her.

Og på en måte stemmer vel det.