Brendan Simms

Hitler

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Brendan Simms

Hitler

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Til Katherine

«Når det kommer til stykket, lever mennesket av jorden, og jorden er vandrepokalen som forsynet gir de folk som kjemper for den.»

Adolf Hitler, 1943, sitert i Helmut Krausnick, «Zu Hitlers Ostpolitik im Sommer 1943», Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 2 (1954), s. 311–12

Forkortelser

Denne boka inneholder et stort antall litteraturhenvisninger. For å redusere omfanget av noteapparatet blir dokumenter fra følgende samlinger, som er lett tilgjengelige, angitt i kortform.

ADAP | Akten zur Deutschen Auswärtigen Politik 1918–1945. Aus dem Archiv des Auswärtigen Amtes. Serie C. (1933–7), serie D (1937–41) og serie E: (1941–5) (Göttingen, 1950–81)
BAK | Bundesarchiv Koblenz
BayHSTA | Bayerisches Hauptstaatsarchiv, Abt. IV, Kriegsarchiv
BT | Klaus Gerbet (red.), Generalfeldmarschall Fedor von Bock. Zwischen Pflicht und Verweigerung. Das Kriegstagebuch (München og Berlin, 1995)
DVW | Hans-Adolf Jacobsen (red.), Dokumente zur Vorgeschichte des Westfeldzuges, 1939–1940 (Göttingen, Berlin og Frankfurt, 1956)
DW | Hans-Adolf Jacobsen (red.), Dokumente zum Westfeldzug, 1940 (Berlin, Göttingen og Frankfurt, 1960)
ES | Hildegard von Kotze og Helmut Krausnick (red.), «Es spricht der Führer». 7 exemplarische Hitler-Reden (Gütersloh, 1966)
ET | Hildegard von Kotze (red.), Heeresadjutant bei Hitler, 1938–1943. Aufzeichnungen des Majors Engel (Stuttgart, 1974)
FE | Martin Moll (red.), Führer-Erlasse, 1939–1945 (Stuttgart, 1997)
FK | Willi A. Bölcke (red.), Deutschlands Rüstung im Zweiten Weltkrieg. Hitlers Konferenzen mit Albert Speer, 1942–1945 (Frankfurt, 1969)
GT | Die Tagebücher von Joseph Goebbels im Auftrag des Instituts für Zeitgeschichte und mit Unterstützung des Staatlichen Archivdienstes Russlands, red. Elke Fröhlich, 24 bd. (München, 1993–2006)
HB | Wolf Rüdiger Hess (red.), Hess Briefe, 1908–1933 (München, 1987)
HP | Lothar Gruchmann og Reinhard Weber (red.), Der Hitler-Prozess 1924. Wortlaut der Hauptverhandlung vor dem Volksgericht München I, 4 bd. (München, 1997–9)
HT | Hans-Adolf Jacobsen (red.), Franz Halder. Kriegstagebuch. Tägliche Aufzeichnungen des Chefs des Generalstabes des Heeres 1939–1942, 3 bd. (Stuttgart, 1962–4)
HW | Walther Hubatsch (red.), Hitlers Weisungen für die Kriegsführung, 1939–1945 (Frankfurt, 1962)
IMT | Der Prozess gegen die Hauptskriegverbrechen vor dem Internationalen Militärgerichtshof (Nürnberg, 1949)
KB | Martin Vogt (red.), Herbst 1941 im Führerhauptquartier. Berichte Werner Koeppens an seinen Minister Alfred Rosenberg (Koblenz, 2002)
KP | Willi A. Boelcke (red.), Kriegspropaganda 1939–1941. Geheime Ministerkonferenzen im Reichspropagandaministerium (Stuttgart, 1966)
KTB | Helmuth Greiner og Percy Ernst Schramm (red.), Kriegstagebuch OKW des Oberkommandos der Wehrmacht, 4 bd. (i 7 deler) (Frankfurt, 1961–5).
LB | Helmut Heiber (red.), Hitlers Lagebesprechungen. Die Protokollfragmente seiner militärischen Konferenzen, 1942–1945 (Stuttgart, 1962)
LOC | Library of Congress
LV | Gerhard Wagner (red.), Lagevorträge des Oberbefehlshabers der Kriegsmarine vor Hitler 1939–1945 (München, 1972)
MK | Christian Hartmann, Thomas Vordermayer, Othmar Plöckinger og Roman Töppel (red.), Hitler. Mein Kampf. Eine kritische Edition (München og Berlin, 2016).
RH | Friedrich Hartmannsgruber (red.), Regierung Hitler. Akten der Reichskanzlei, 7 bd. (Berlin og München, 1983–2015)
RSA | Institut für Zeitgeschichte (red.), Adolf Hitler, Reden, Schriften und Anordnungen. Februar 1925 bis Januar 1933, 17 bd. (München, 1992–2003)
RT | Jürgen Matthäus og Frank Bajohr (red.), Alfred Rosenberg. Die Tagebücher von 1934 bis 1944 (Frankfurt, 2015)
SA | Eberhard Jäckel with Axel Kuhn (red.), Adolf Hitler. Sämtliche Aufzeichnungen, 1905–1924 (Stuttgart, 1980)
SD | Andreas Hillgruber (red.), Staatsmänner und Diplomaten bei Hitler. Vertrauliche Aufzeichnungen über Unterredungen mit Vertretern des Auslandes 1939–1941, 2 bd. (Frankfurt, 1967–70)
WA | Henry Ashby Turner (red.), Otto Wagener. Hitler aus nächster Nähe. Aufzeichnungen eines Vertrauten 1929–1932 (Frankfurt, 1978)

Takk

Størst takk skylder jeg min kone, Anita Bunyan, for all støtte gjennom mer enn 30 år og for hjelpen hennes med dette prosjektet. Dessuten ønsker jeg å takke Christopher Andrew, Mark Austin, Maximilian Becker, Ilya Berkovich, Tim Blanning, James Boyd, Christopher Clark, Norman Domeier, Alan Donahue, Andreas Fahrmeir, Bill Foster, Eric Frazier, Allegra Fryxell, Bernhard Fulda, Claire Gantet, Manfred Görtemaker, Christian Goeschel, Bobby Grampp, Tom Grant, Neil Gregor, Henning Grunwald, Christian Hartmann, Daniel Hedinger, Winfried Heinemann, Lukas Helfinger, Dorothy Hochstetter, Luisa Hulsroj, Nora Kalinskij, Gerhard Keiper, Jennifer Jenkins, Klaus Lankheit, Charlotte Lee, Clara Maier, Heinrich Meier, Mary-Ann Middlekoop, David Motadel, Marlene Mueller-Rytlewski, William Mulligan, Fred Nielsen, Mikael Nilsson, Jeremy Noakes, Wolfram Pyta, Phillips O’Brien, Darren O’Byrne, William O’Reilly, James Carleton Paget, Nathalie Price, Helen Roche, Gabriel Rolfes, Ulrich Schlie, Klaus Schmider, K.D. Schmidt, Klaus Schwabe, Constance Simms, Daniel Simms, Maja Spanu, Alan Steinweis, Benedict Stuchtey, Hans Ulrich Thamer, Liz Wake, Thomas Weber, Steffen Werther, Jo Whaley, Samuel Garrett Zeitlin og Rainer Zitelmann. Jeg dediserer denne boka til min yngste datter, Katherine.

Prolog

I juli 1918 hadde første verdenskrig rast i nesten fire år. Korporal Adolf Hitler fra det bayerske infanteriets 16. reserveregiment hadde vært med nesten fra begynnelsen. Han hadde sett det tyske riket trosse den mektige koalisjonen av ententeimperiene Storbritannia, Frankrike og Russland i tillegg til en rekke mindre stater. Mot slutten av det foregående året hadde et av dem – det russiske tsarriket – blitt tvunget i kne av en kombinasjon av militære nederlag og revolusjon. I mellomtiden hadde imidlertid Tyskland fått en ny fiende i form av en annen og enda mer fryktinngytende stormakt: USA.

Tyskerne befant seg nå i et kappløp med tiden for å knuse Frankrike og drive britene tilbake over Den engelske kanal før amerikanerne rakk å stable tilstrekkelig med styrker på beina. I begynnelsen ble innsatsen kronet med suksess. Tyske armeer fosset fram langs vestfronten. Adolf Hitler marsjerte med dem, bare for å oppleve øyeblikket da krigens gang snudde under det andre slaget ved Marne.

Friske, tallrike og drevet av en entusiasme som veide opp for manglende erfaring, kastet amerikanerne seg over de utmattede bayerske reservistene. De hadde en ødeleggende effekt på kampmoralen til Hitlers kamerater og gjorde et varig inntrykk på ham selv. Han møtte minst to av disse nye fiendene personlig. 17. juli 1918 skrev brigadeadjutant Fritz Wiedemann at «korporal Hitler kom med to amerikanske fanger (tatt av R[eserveregiment] 16) til hovedkvarteret til 12. kongelige bayerske infanteribrigade».¹

Hvem disse mennene var, og hva Hitler tenkte om hendelsen på det tidspunktet, er ikke nedtegnet noe sted. Det vi vet, er imidlertid hvordan han senere tolket det som ble et avgjørende øyeblikk i livet hans, og dermed i det 20. århundrets historie.

Hitler var overbevist om at disse soldatene var etterkommere av tyske emigranter, som das Vaterland hadde mistet på grunn av mangel på «livsrom» til å fø dem, og som hadde vendt tilbake som hevnere i en ustoppelig fiendehær. I senere taler kom han gjentatte ganger tilbake til den gangen «på midtsommeren i 1918, da de første amerikanske soldatene dukket opp på Frankrikes slagmarker, velvoksne menn, menn av vårt eget blod, som vi i århundrer hadde forvist, og som nå var klare til å kverne fedrelandet ned i gjørma».²

Her var det altså alt begynte: ideen om Tysklands demografiske svakhet, som det til slutt bare ble Lebensraum i øst som kunne bøte på; respekten og frykten for de «anglosaksiske» landene med deres tilsynelatende uendelige romlige, demografiske og økonomiske rikdom og like utømmelige naturressurser; og beslutningen om, dersom det var mulig, å unngå enda en rase-borgerkrig mellom anglosakser og germaner – ansporet av «verdensjødedommen» – eller å komme levende ut av den, hvis en ny konflikt skulle bli uunngåelig.

Innledning

For litt over 20 år siden telte en tysk anmelder mer enn 120 000 bøker og artikler om Hitler og Det tredje riket,1 et tall som har økt betraktelig siden. De beste av biografiene har gjenspeilet sin egen tid og de akademiske trendene. Den britiske historikeren Alan Bullocks banebrytende Hitler: A Study in Tyranny, skrevet bare ni år etter 1945 og midt under den kalde krigen, betraktet hovedpersonen som eksemplarisk for «den uopplyste despotismens tidsalder», men også som en «fullstendig prinsippløs opportunist».2 Med eller uten hensikt harmonerte dette både med den bredere idékonteksten innen totalitarismeteorien og med landsmannen A.J.P. Taylors mer lokalt forankrede tilbøyelighet til å vektlegge tilfeldigheter og sammentreff mer enn dype forklaringsmønstre. To tiår senere skrev Joachim Fest en feiret biografi som var mer litterær enn akademisk, men som like fullt blir beundret av mange yrkeshistorikere. Det var det første omfattende, kreative forsøket på å forklare hvordan en mann som Hitler kunne gripe og beholde makten i et økonomisk og kulturelt avansert land som Tyskland.³ Dette var en milepæl i Forbundsrepublikkens historie og høydepunktet for 30 års forskning og selvransaking. Fests biografi var derfor like mye en bok om tyskerne som om Hitler.

Det tok 20 nye år før den neste «klassiske» biografien kom ut. Tobindsverket til Ian Kershaw, som fremdeles regnes som standardverket, tok opp i seg den betydelige mengden forskning som var blitt gjort på nazidiktaturet de foregående tiårene, spesielt «vendingen» mot sosialhistorie, og den lange debatten mellom «intensjonalister», som trakk en mer eller mindre rett linje fra situasjonsbetingede uttalelser Hitler kom med i 1920-årene, til slutten av karrieren hans, og «strukturalister», som vektla institusjonelle rivaliseringer og skiftende maktforhold.4 Fest var blitt kritisert for å abstrahere Hitler fra omgivelsene i for stor grad.⁵ Kershaws Hitler, derimot, var i høy grad kontekstualisert. Han satte som mål å «ikke fokusere på Hitlers personlighet», men på «hva som kjennetegnet hans makt». Dette innebar at han måtte «i første instans se til andre, ikke til Hitler selv».6 Kershaws biografi tok dessuten hensyn til den «voluntaristiske» vendingen, der historikere i økende grad la vekt på befolkningens aktive medvirkning til nazistenes handlinger. Her ble den varige makten til institusjoner og grupperinger beskrevet, samtidig som individuelle historiske aktører, små som store, igjen fikk spille en rolle.⁷ Det ble vist at «myten» rundt føreren var like mye konstruert av andre som av ham selv.⁸ Kershaws Hitler kontrollerte ikke alt, for det trengte han ikke: De viktigste aktørene «orienterte seg mot føreren» på eget initiativ.⁹ Makten hans bygde ikke så mye på hans egen demoniske energi som på medvirkningen fra de tyske elitene og befolkningen som helhet. Hitlers rolle ble redusert, men han forble høyst synlig.

Siden den gang har det kommet flere biografier og monografier.¹⁰ Særlig Volker Ullrich vektlegger Hitlers personlighet.¹¹ Ikke lenge etter kronet Peter Longerich en langvarig beskjeftigelse med Det tredje rikets historie med sin egen tolkning av Hitler, som tok opp i seg mange av de detaljerte studiene som var blitt utgitt etter Kershaws tobindsverk.¹² Han viste at Hitler var mye mer enn en ren «katalysator» for allerede eksisterende krefter i det tyske samfunnet, og en langt mer dominerende skikkelse enn det «strukturalistiske» synet hadde åpnet for. Omtrent på samme tid viste Wolfram Pytas bok, som riktignok ikke er en biografi i streng forstand, hvordan den «kulturelle» vendingen i historiefaget kunne gi ny innsikt i Hitlers stilisering av seg selv som «geni» og i det «performative» ved styret hans.¹³ Og helt nylig har Hans-Ulrich Thamers korte biografi igjen mint oss på betydningen av vold og forførelse i Hitlers relasjon til det tyske folket.¹⁴

Det er mange områder der mitt eget bidrag ikke kan konkurrere med forgjengerne. Det kan åpenbart aldri bli det første større verket om sitt emne, og det kommer heller ikke til å bli siste ord som blir sagt om det. Det prøver ikke å nå opp til Joachim Fests litterære eleganse, omfanget og dybden til Ian Kershaw, Peter Longerichs dyptpløyende forståelse av systemet som nazistene bygde opp i Tyskland, det teoretiske raffinementet hos Wolfram Pyta eller den psykologiske innsikten til Volker Ullrich. Og heller ikke prøver denne biografien å finne opp hjulet på nytt. Den tar i betraktning den enorme nyere, spesialiserte forskningen på Det tredje riket, men forsøker ikke å gi noen samlet framstilling av den.¹⁵ Den kan ikke forklare den dype forbindelsen som Hitler hadde til det tyske folket.¹⁶ Dette er i stedet en bok, ikke om den Hitler som tyskerne stemte på, men om den Hitler de fikk. Den handler ikke om hva han «oppnådde», men hva han ville. Og endelig, selv om Hitlers personlighet og privatliv forblir vanskelig å gripe gjennom hele framstillingen, vil det likevel tre fram fasetter – noen av dem overraskende. Selv om jeg ikke kan portrettere «hele» Hitler, håper jeg å kunne vise at bildet vårt av ham til nå har vært høyst ufullstendig.

Denne biografien kommer med tre store nye påstander, som alle står i forbindelse med hverandre. For det første at Hitler gjennom hele karrieren primært var opptatt av den angloamerikanske sfæren og den globale kapitalismen, ikke av Sovjetunionen og bolsjevismen. For det andre at Hitlers syn på det tyske folket – selv rensket for jøder og andre «uønskede» – var høyst ambivalent, og resultat av en følelse av mindreverdighet overfor «anglosakserne». For det tredje at vi – av meget forståelige grunner – har fokusert for mye på Hitlers morderiske «negative eugenikk» overfor jødene og andre «uønskede», og ikke nok på det han anså som sin «positive eugenikk», som skulle «heve» det tyske folket opp på samme nivå som de britiske og amerikanske rivalene.¹⁷ Alt dette innebærer at vi har oversett i hvilken grad Hitler befant seg i en global kamp mot ikke bare «den internasjonale jødedommen», men også mot «anglosakserne». Mitt formål her er ikke bare å «bygge på», eller tilføye en ny dimensjon til et eksisterende rammeverk. Snarere ønsker jeg å erstatte de gamle perspektivene. Hvis påstandene her holder vann, må Hitlers biografi og kanskje historien om Det tredje riket som helhet, underkastes en fundamental revisjon.

Denne biografien bryter derfor med mange av de gjeldende synspunktene på Hitler. Han satte ikke det tyske folket på en etnisk pidestall, men var hele tiden besatt av frykten for at det når som helst kunne kollapse. Hitler trodde ikke at USA var blitt kvestet av det store børskrakket i 1929, og dette var en vedvarende og sentral del av tenkningen hans helt fra tidlig i 1920-årene. Boka tilbakeviser dessuten den hardnakkede troen på at hovedmotivasjonen bak Hitlers verdenssyn og kilden til hans rabiate antisemittisme var frykt for Sovjetunionen eller bolsjevismen. Den aksepterer følgelig heller ikke at østfronten, for ham, var sentral i andre verdenskrig. Boka ser ingen vesentlig «begrepspluralisme» på noe felt av nazistisk innen- eller utenrikspolitikk som egentlig betydde noe for Hitler. Hitler var ikke fange av noen krefter i det tyske samfunnet, av konkurrerende maktsentra. Hvis det tyske statsstyret ofte befant seg i en tilstand av «polykratisk kaos», var det definitivt ikke som følge av bevisste forsøk på «splitt og hersk» fra diktatorens side. Når det er sagt, er ingen av de nevnte verkene enten helt verdiløse eller feilfrie, og denne boka er nødvendigvis enig med forskere på Det tredje riket i noen spørsmål og uenig i andre. Dette kommer fram i notene på den måten at jeg i hovedsak oppgir referanser til verker og forskning jeg er enig i, mens feil vanligvis bare blir implisitt korrigert.

Faktisk drar jeg utstrakt nytte av andres arbeid og er blitt inspirert av noen nyere trender i historieforskningen. For det første har den «transnasjonale» vendingen gitt et nytt rammeverk for tysk historie ved at innenlands hendelser blir tolket som en del av bredere europeiske og globale prosesser.¹⁸ Særlig underdisiplinen histoire croisée var nyttig for å forstå den vedvarende sammenfiltringen av tysk og amerikansk historie som formet så mye av Hitlers tenkemåte og karriere.¹⁹ For det andre, «globalisering»: Hitler, slik han framtrer i denne biografien, var til tross for alle sine særtrekk et produkt av verdensomspennende krefter.²⁰ Han passer godt inn i nyere forskning på global kapitalisme.²¹ For det tredje setter «miljøvendingen» i historiefaget oss i stand til å se Hitler primært som en malthusianer, en knapphetspolitiker.²² For det fjerde har nyere studier av det globale maktsystemet, spesielt det angloamerikanske kartellet som vokste fram på begynnelsen av 1900-tallet, skjerpet min oppfatning av Hitlers opprør mot denne ordenen.²³

For det femte har historiske studier av migrasjon og rase, særlig angloamerikansk bosetterkolonialisme, og forskning på internasjonal rasepolitikk, og da spesielt vektleggingen av de «anglosaksiske hegemonene», levert en forståelsesramme for Hitlers verdensbilde.²⁴ I dette perspektivet kan Tyskland betraktes som både kolonisator og kolonisert, og ble også det av tyskere på den tiden – inkludert Hitler; det var ikke klart hvilken siden av «det globale raseskillet» landet egentlig befant seg på. Tyskland var «påfylleren», ikke «det påfylte»,²⁵ «befrukteren» – for å bruke Hitlers eget uttrykk – ikke det befruktede. På den annen side, som Aimé Césaire påpekte i midten av 1950-årene, snudde Hitlers imperialistiske prosjekt i Europa om på den tradisjonelle raseordenen ved å henvise mange hvite til en mindreverdig status som vanligvis var forbeholdt fargede.²⁶ For det sjette bidrar «den romlige vendingen» i historieskrivingen til å forstå hvordan Tyskland, etter å ha blitt forvandlet fra det tradisjonelle keiserriket til en nasjon, nå igjen ble omdannet til et imperium med globale ambisjoner.²⁷ Til slutt fikk «den temporale vendingen» i historiefaget forfatteren til å bli spesielt oppmerksom på tid, tidspunkter og – ikke minst – tidslinjer i Hitlers tenkning.²⁸ Hvordan tidsdimensjonen utvider og trekker seg sammen i tenkningen hans, vil stå fram som en vesentlig variabel.

Nærmere bestemt vil det komme klart fram i teksten at jeg står i stor gjeld til de mange verkene om Nazi-Tyskland som har kommet de siste 20 årene.²⁹ Mark Mazower har levert et rammeverk for å forstå Det tredje riket som et europeisk imperium i Europa.²⁰ Tim Snyder har understrekt «miljødimensjonen» i Hitlers tenkning. Adam Tooze har vist i hvilken utstrekning USA må forstås som det primære referansepunktet for Det tredje riket helt fra begynnelsen, men særlig etter at krigsøkonomien og produksjonskappløpet satte inn.³¹ Den amerikanske dimensjonen i tysk 1900-tallshistorie mer generelt er blitt godt beskrevet av Mary Nolan, Philipp Gassert og Stefan Kühl.³² Johann Chapoutot har mint oss på ideenes uavbrutte betydning for det nazistiske prosjektet,³³ og Lars Lüdicke har trukket fram hvor forbløffende konsekvent Hitler tenkte om helt vesentlige spørsmål gjennom en 25-årsperiode.³⁴

Denne biografien har også dratt nytte av de tallrike nye studiene om bestemte perioder av eller aspekter ved Hitlers liv. Dirk Bavendamm la Hitlers ungdomstid under mikroskopet; Brigitte Hamann tok Hitlers tid i Wien opp til ny granskning og viste at det ikke finnes bevis på at han hadde antisemittiske holdninger i de årene.³⁵ I stedet, som Anton Joachimsthaler viste, begynte Hitlers «vei» egentlig i München.³⁶ Thomas Weber har kastet lys over Hitlers opplevelser i første verdenskrig. Othmar Plöckinger og Thomas Weber foretok en mye nærmere granskning av de avgjørende årene i München rett etter krigen. Plöckinger skrev også en detaljert analyse av tilblivelsen og virkningshistorien til Mein Kampf.³⁷ Despina Stratigakos undersøkte Hitlers preferanser og aktiviteter når det gjaldt tysk arkitektur, et tema som til da hadde vært oversett.³⁸ Anna Maria Sigmund var den første til å granske det kompliserte trekantforholdet mellom Hitler, niesen Geli Raubal og sjåføren Emil Maurice.³⁹ Heike Görtemaker skrev den første fyllestgjørende skildringen av forholdet til Eva Braun.⁴⁰ Timothy Ryback ga et innblikk i Hitlers lesevaner, mens Bill Niven så på hva slags filmer han likte.⁴¹ Fritz Redlich la Hitler på psykiaterens divan,⁴² Johannes Hürter gransket Hitlers forhold til de fremste militære lederne,⁴³ og Stephen Fritz har argumentert overbevisende for at Hitler ikke var noen militær amatør.⁴⁴

Det har dessuten kommet flere viktige studier av Hitlers rolle i Det tredje riket. Christian Goeschel har skildret utviklingen av Hitlers «fascistiske allianse» med Mussolini.⁴⁵ Kurt Bauer viste at han var en sentral brikke i det mislykkede kuppet i Østerrike i 1934.⁴⁶ Andreas Krämers studie av maikrisen i 1938 og dens etterspill viste en diktator som reagerte på eksterne hendelser, men med full kontroll over det statlige tyske sikkerhetsapparatet.⁴⁷ Angela Hermanns studie av Münchenkrisen og dens konsekvenser viste at «begrepspluralismen» i nazistenes utenrikspolitikk kun eksisterte på et nivå under diktatoren selv.⁴⁸ Rolf-Dieter Müller har argumentert overbevisende for at Hitlers plan i 1938–39 var å angripe Sovjetunionen, og at han bare ble stanset av at Polen nektet å samarbeide.⁴⁹ Den amerikanske dimensjonens sentrale rolle i 1940–41 er blitt framhevet i Ian Kershaws studie av Hitlers skjebnesvangre beslutninger.⁵⁰ Edward Westermann og Carroll Kakel har sammenlignet Hitlers krig i Russland med erobringen av det amerikanske Vesten.⁵¹ Flerbindsverket Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg, i praksis den offisielle tyske historien om krigen, har vist hvor stor innflytelse Hitler hadde over hvordan konflikten utspant seg.⁵² Og endelig er Hitlers sentrale rolle i drapet på seks millioner jøder blitt bevist bortenfor all tvil av Richard Evans, Peter Longerich og andre som har engasjert seg i å motbevise David Irvings påstander om det motsatte.⁵³ Magnus Brechtken og Maximilian Becker fra Institut für Zeitgeschichte i München arbeider for tiden med en vitenskapelig utgave av Hitlers taler som kansler.⁵⁴

Argumentene i denne boka bygger på rikholdige, om enn ujevne, kildematerialer. Mange av dem er velkjente, andre er blitt overraskende lite benyttet, og noen er, så vidt jeg vet, helt nye. Den viktigste kilden til de første 30 årene eller så av Hitlers liv er den komplette utgaven av hans brev, skrifter og bemerkninger (hvorav noen er nedtegnet av andre) fram til 1924; de kjente forfalskningene har jeg sett bort fra.⁵⁵ Denne samlingen er temmelig komplett for årene fra og med 1919, men nokså ufullstendig før det; for eksempel har vi ingen dokumenter for et helt år mellom august 1908 og august 1909.⁵⁶ Fra midten av 1920-årene bygger denne biografien hovedsakelig på kritiske utgaver av Mein Kampf,⁵⁷ Hitlers «Annen bok» og den bindsterke utgaven av taler og skrifter mellom 1925 og 1933.⁵⁸

Som man kunne forvente, er det en eksponentiell økning i antallet dokumenter for perioden etter at Hitler grep makten i 1933. En viktig kilde for selve Det tredje riket er den banebrytende samlingen til Max Domarus, som for det meste består av taler; den er ufullstendig, og den redaksjonelle standarden er heller utilfredsstillende.⁵⁹ Det finnes dessuten en mye mindre, men bedre utgave av sju av Hitlers viktigste taler ved Hildegard von Kotze og Helmut Krausnick.⁶⁰ Dokumentene fra Hitlers kabinettmøter gir et verdifullt innblikk i hvordan han regjerte, og Documents on German Foreign Policy inneholder også mange uttalelser fra Hitler.⁶¹ Når det gjelder krigsårene, har vi Martin Molls utgave av Hitlers «dekreter», Walther Hubatschs samling av Hitlers «direktiver», Willi Boelckes utgave av samtalene med Albert Speer om krigsproduksjon, og de såkalte «Lagebesprechungen», som er de bevarte protokollene fra Hitlers militære brifinger.⁶² Disse serielle kildene blir supplert av memoarer, dagbøker, Harald Sandners nylig utgitte og ekstremt nyttige «reiserute», samt andre trykte kilder.⁶³ Selv om mesteparten av materialet som er referert i denne boka, har vært offentlig tilgjengelig en god stund, finnes det dokumenter som ingen til nå har innsett viktigheten av, og en rekke vesentlige uttalelser som er blitt oversett i flere tiår, selv om de har ligget rett foran nesa på oss.

Som alle historiske kilder må de som omhandler Hitler, særlig dagbøkene og memoarene, behandles med forsiktighet. Joseph Goebbels, for eksempel, skrev flesteparten av dagbøkene sine med tanke på at de skulle publiseres, og biografen må være på vakt mot glorifiseringer fra graven.⁶⁴ Albert Speer drev ikke bare med åpenbar forvrengning og selvforsvar, men hadde også en tendens til å overdrive sin spesielle tilknytning til Hitler.⁶⁵ Noen tilsynelatende samtidige kilder, som Otto Wageners Aufzeichnungen og Gerhard Engels dagbok, ble i virkeligheten skrevet mange år etter hendelsene som de skildrer, men ved kryssjekking viser de seg nesten uten unntak å være pålitelige.⁶⁶ Vi må dessuten være varsomme med nedtegnelsene av Hitlers «bordsamtaler» fra krigsårene, som riktignok stort sett gjengir synspunktene hans korrekt, men inneholder noen påviselige forvrengninger og ikke bør tas som ordrett dokumentasjon på hva han faktisk sa.⁶⁷ Ingenting derfra er sitert som direkte tale i denne biografien. Alle dokumentene er brukt her, men med de nødvendige forholdsregler.

På den annen side ser denne biografien fullstendig bort fra en rekke «klassiske» kilder. Over Hitlers unge år ligger Mein Kampf og «minner» skrevet ned av hans samtidige som et forvrengningens slør. Jeg har derfor gått til det nokså drastiske skritt bare å benytte samtidig materiale. Dette førte blant annet til at barndomsvennen Kubizeks memoarer ikke kunne brukes.⁶⁸ Jeg har ikke satt lit til noe som er sagt eller sitert av Werner Maser.⁶⁹ Kilder som «Breiting-samtalene» og Hermann Rauschnings erindringer, som lenge er blitt tatt med en klype salt, men fremdeles dukker opp i noen vel ansette framstillinger, er ikke brukt.⁷⁰ Og til slutt har jeg, under betydelig tvil, sett helt bort fra Hitlers angivelige «testament» fra begynnelsen av 1945. Synspunktene der stemmer åpenbart overens med Hitlers, og faktisk også med påstandene i denne boka, men en ny teknisk undersøkelse viser at dokumentets opphav er for tvilsomt til at man kan feste lit til innholdet.⁷¹

De nye kildene som er brukt i denne biografien, faller i to kategorier. Noen bare forklarer eller utdyper velkjente sider ved Hitlers løpebane. Andre, derimot, støtter opp under de sentrale påstandene i boka. Det bayerske krigsarkivet inneholdt nytt materiale om Hitlers deltakelse i første verdenskrig, inkludert det skjellsettende møtet med amerikanske soldater og regimentets kamper mot den nye fienden mer generelt. Andre arkiver i München stadfestet hvor bekymret Hitler faktisk var for den bayerske separatismen. Utenriksdepartementets arkiv inneholdt verdifullt materiale om hjemvendende tyske emigranter og planen om å «bytte» dem mot tyske jøder som skulle reise den andre veien. Så vidt jeg vet, er ingen av disse konkrete dokumentene blitt brukt av andre Hitler-biografer, og det er usannsynlig at de har visst om dem.

Med henblikk på å ordne alt dette materialet til et sammenhengende argument har jeg benyttet meg av et «traktprinsipp». I begynnelsen, der det er tynt med kilder, har jeg forsøkt å favne om så mye som mulig. Etter hvert som fortellingen skrider fram, hovedlinjene i tolkningen blir klarere og kildematerialet mer rikholdig, blir fokuset smalere. Dette skyldes også at Hitler de første årene var bemerkelsesverdig åpen om hva han mente, og gradvis ble mer tilbakeholden. Generelt har jeg prøvd å vise fram Hitlers handlinger og meninger snarere enn å fortelle om dem, og dette innebærer at jeg bruker mye plass på direkte sitater og på å tolke det han sa. I motsetning til en del andre verker er denne biografien derfor «tynn på kontekst» og «Hitler-sentrisk».⁷² Vi kommer ikke til å miste ham av syne i mer enn et avsnitt eller to om gangen. Dette betyr naturligvis ikke at Hitler tenkte i et vakuum – det er godt kjent at han hentet mye av tankegodset sitt fra andre – bare at vi kommer til å konsentrere oss om hva han mente, snarere enn hvor han fikk det fra. I tråd med Richard Evans’ formaning vil jeg foretrekke «analyse, argumentasjon og tolkning» framfor å snakke som en «anklager i en rettssal eller en prekende moralist».⁷³ Det blir ikke gjort noe forsøk på å gjendrive Hitler systematisk. Det ville ha sprengt rammene for denne boka og resultert i et helt annet verk. Med mindre leseren har grunn til å tro noe annet, gjør han klokt i – for å bruke et kjent uttrykk – å anse alt Hitler sa som løgn, inkludert hvert eneste «og», «den» og «det». Uansett er «sannhetsgehalten» i Hitlers skrifter og taler mindre viktig for denne biografien enn meningen og intensjonen bak. Jeg har hele tiden prøvd å komme meg inn i Hitlers hode uten å slippe ham inn i mitt.

De tre hovedpåstandene i boka blir støttet av en rekke underargumenter. Mange av disse vil være kjent også for den jevne leser, og de fleste vil være kjent stoff for spesialister på området. Andre er kanskje blitt nevnt tidligere, uten at man har erkjent den virkelige betydningen. Det finnes dessuten noen vesentlige bærebjelker i framstillingen som – så vidt jeg vet – er helt nye. Mens Hitlers voldsomme interesse for Storbritannia ikke er noen hemmelighet, og opptattheten av USA har vært en gjenganger i nyere studier, har tidligere historikere ikke vært oppmerksomme på hvor besatt han var av det demografiske aspektet ved tysk utvandring og hvor sentralt det var for verdensbildet hans. Mens forbindelsen mellom Hitlers antisemittisme og antikapitalisme ofte blir trukket fram og har vært tema for noen enkeltstudier, har man ikke forstått i det hele tatt hvor avgjørende den var for hans syn på verden, og i hvilken utstrekning han fra start til slutt faktisk utkjempet en krig mot «internasjonal storfinans» og «plutokratiet». Heller ikke Hitlers dype frykt for det tyske folkets rasemessige integritet, som han knyttet til århundrer med politisk og kulturell fragmentering, har vært godt kjent. Av denne grunnen krever trusselen fra bayersk separatisme, utfordringen fra europeisk integrasjon, risikoen for en Habsburg-restaurasjon og den «sorte» (kirkelige) fare langt større oppmerksomhet enn de har fått til nå.

Bokas hovedteser utvikles gjennom seks deler. Den første omhandler Hitlers liv fram til slutten av første verdenskrig. I løpet av krigen viste han, etter en meget treg start, økende tegn til politisk bevissthet, men ingenting som tydet på noe politisk kall eller lederpotensial. Krigen kastet Hitler inn i et traumatisk møte med den angloamerikanske overmakten som knuste keiserriket og hans verden med sin militære, økonomiske og demografiske styrke. I 1919–22 kommer de første konturene av verdensbildet hans til syne: Frykten for «Angloamerika», den beslektede uviljen mot den globale kapitalismen og den internasjonale jødedommen, samt frykt for at indre svakhet i form av sosialisme, bolsjevisme, masseutvandring og spesielt bayersk separatisme skulle gjøre Tyskland hjelpeløst i møte med ytre fiender. I denne perioden virker det som om Hitler arbeidet med utgangspunkt i at gjenreisningen av Tyskland ville ta mange år, kanskje generasjoner. I del to, som dekker årene 1923–27, ser vi hvordan tiden først akselererte for Hitler, både når det gjaldt å komme faren for et separatistisk kupp i forkjøpet og å dra nytte av en tilsynelatende fordelaktig konstellasjon både innenlands og internasjonalt. Etter at hans eget statskupp mislyktes, gikk Hitler tilbake til en mye lengre tidslinje og begynte å formulere sitt lebensraum-begrep som svaret på det rasemessige forfallet i Tyskland, som spesielt skyldtes tapet av så mange friske og sterke emigranter til Amerika. Dette var med nødvendighet et langsiktig prosjekt, og tiden saktnet igjen for Hitler.

I del tre, som omhandler perioden 1928–32, ser vi Hitler utvikle et moderniseringsprosjekt for å sette landet i stand til å møte utfordringen fra den andre siden av Atlanteren, særlig med tanke på å stanse utvandringen til Amerika som i hans øyne tappet Tyskland for sine «beste» elementer, og å gi et alternativ til ideen om europeisk integrasjon, som var populær i mange kretser. Ved å dra nytte av de økonomiske problemene etter det store børskrakket utformet han også en strategi for å gripe makten tidligere enn han egentlig hadde forventet. Del fire, som dekker årene 1933–36, tar for seg Hitlers forvandlingsprosjekt for samfunn, økonomi og rase, som skulle fjerne «negative» elementer fra det tyske samfunnet, som jøder og funksjonshemmede, og legge til rette for utviklingen av mer «positive» raselinjer. Mens «raseklokken» av natur var stilt inn på en lang tidslinje, fulgte Hitlers diplomatiske og militære planer en mye mer umiddelbar dagsorden. Det fantes ikke noen plan om verdensherredømme fra hans side, bare et mål om å skaffe Tyskland den territorielle utvidelsen som han mente var nødvendig for å overleve i en verden av globale stormakter.

I del fem, om perioden 1937–40, skjøt tiden igjen fart etter hvert som Hitler reagerte på økt fiendtlighet fra Angloamerika. Vi skal se hvordan diktatoren som ikke i utgangspunktet ønsket verdensherredømme, og ikke engang å okkupere så veldig mye av det europeiske kontinentet, ble drevet av krigens og ekspansjonens logikk til å utvide konflikten stadig mer. Til slutt, i del seks, som dekker årene 1941–45, kulminerer Hitlers karriere i konfrontasjonen med Roosevelts USA, den hemningsløse kampen om livsrom og folkemordet på Europas jøder. Idet de «anglosaksiske» maktene forente seg mot ham, ble Hitler overbevist om at verdensomspennende makt var det eneste som kunne sikre riket mot dets fiender. Tyske styrker sto nå på to kontinenter og truet et tredje. Dessuten hadde Hitler planer om å slå til mot den vestlige halvkule, i hvert fall fra luften. En stakket stund virket det som om han hadde hele verden i sin hånd, men den endelige triumfen var utenfor rekkevidde, og kort tid etter begynte det uunngåelige fallet som endte med det andre og enda mer ødeleggende nederlaget som, slik Hitler så det, ble påført det tyske riket av «anglosakserne», jødene og deres forbundsfeller.

Del én

Ydmykelse

De første tre tiårene av Hitlers liv var preget av mørke og tap av både det ene og det andre slaget. Ikke lenge etter at han ble født i beskjedne, men ikke fattige kår i den vestlige utkanten av Habsburg-imperiet, forverret Adolf Hitlers stilling seg hurtig. Både faren og moren døde, sistnevnte etter en traumatisk sykdomsperiode, og den vesle arven sløste han bort. Hans kunstneriske begavelse ble ikke anerkjent i Wien. Hitler gikk på noen smeller og opplevde store vanskeligheter før han samlet seg og flyttet til München, den gang den nest største byen i det tyske keiserriket. Der klarte han så vidt å holde hodet over vannet. Bortsett fra at han på denne måten eksplisitt vendte ryggen til Habsburg-riket, viste Hitler ingen ytre tegn til politisk interesse før 25-årsalderen. Krigen ble en både frigjørende og opprivende opplevelse. På de fire årene i militæret ble Hitler såret, utsatt for voldsomme bombardementer, dekorert, blindet og beseiret, i likhet med så mange andre tyskere. Han avsluttet krigen slik han begynte den, som en nokså ensom figur i utkanten av Tysklands og verdens historie.

1

Skisse av diktatoren som ung mann

Da Adolf Hitler ble født 20. april 1889, ble han østerriker ved en historisk tilfeldighet. Fødestedet, Braunau am Inn, hadde vært en del av hertugdømmet Bayern i hundrevis av år før det ble avstått til Habsburg-monarkiet i Teschen-traktaten som avsluttet den bayerske arvefølgekrigen i 1779. Det skiftet hender flere ganger i den turbulente perioden med revolusjons- og napoleonskriger før det kom i østerriksk eie for godt i 1815. Kulturelt og etnografisk var det ikke store forskjeller mellom de to sidene av grensen langs elven Inn mellom Tyskland og det som ble Østerrike-Ungarn, i hvert fall ikke i Braunau og omkringliggende områder. Dialekten og skikkene var omtrent de samme på begge sider. Selv om Hitler snart flyttet lenger øst og bodde flere andre steder, holdt han seg i Oberösterreich og dermed i det «midtbayerske» dialektområdet.¹ Senere skulle Hitler ofte kalle seg selv bayrer.²

Politisk var imidlertid kløften enorm. I rundt 1000 år hadde innbyggerne i Braunau tilhørt Det tysk-romerske riket, et samvelde av små og større stater som omfattet de fleste tyskere inntil det brøt sammen i 1806. Orienteringen mot Tyskland ble etter 1815 opprettholdt gjennom medlemskap i Det tyske forbund. I 1866–71 presset imidlertid Preussens rikskansler Otto von Bismarck ut Østerrike, knuste Frankrike og gjennomførte «den lilletyske løsningen» for en tysk nasjonalstat, som førte til opprettelsen av det tyske keiserriket. Habsburgerne svarte med å se sør- og østover, og ved å inngå et kompromiss med de gjenstridige ungarerne. Takket være den nye statusen til den ungarske kronen var Braunau-folket nå «keiserlig-kongelige» undersåtter av et flernasjonalt rike snarere enn en eksplisitt tysk stat. Grensen til det tyske riket gikk bare 300 meter unna, ved Simbach på den andre siden av Inn. Familien Hitler må ha sett den hver dag. Faren Alois sies å ha hatt pangermanske sympatier, kombinert med et liberalt eller i det minste frittenkende livssyn som var skeptisk til den romersk-katolske kirken;³ det finnes ingen troverdige bevis på at Alois var illojal mot habsburgerne, antisemittisk, drikkfeldig eller voldelig mot barna sine.

Adolf var et av de yngre barna i en sammensatt familie.⁴ Han hadde en eldre halvbror, Alois jr., og en halvsøster, Angela, fra farens første ekteskap med Franziska Matzelsberger. Etter hennes død hadde Alois giftet seg med sin kusine, Klara Pölzl, som han fikk seks barn med, hvorav bare to overlevde: Adolf og lillesøsteren Paula. To av Hitlers fire søsken døde før han ble født, ett da Hitler var knapt ti år gammel. Klaras søster Johanna, som de kalte «Hanitante», var en viktig skikkelse i livet deres. Arbeidet til Alois førte snart familien bort fra leiligheten i Salzburger Vorstadt 15 og til nærliggende Hafeld ved Lambach. Han jobbet også en stund i den tyske grensebyen Passau. Alois pensjonerte seg etter hvert og slo seg ned i Leonding,⁵ der han fikk et illebefinnende og døde over et glass morgenvin på et lokalt vertshus 3. januar 1903.

Enken Klara tok først med seg familien til Linz, deretter til Urfahr på den andre siden av Donau. Hitler fortsatte på Staats-Realschule i Linz,⁶ som var kjent for sine tysknasjonalistiske og habsburgfiendtlige sympatier. De første årene gjorde Adolf det godt på skolen, men så mistet han interessen, hadde stort fravær, fikk gode karakterer bare i tegning og gym, og bare «tilfredsstillende» for innsats.⁷ Selv om Hitler var medlem av diverse kulturforeninger i Linz og Urfahr, blant annet Linzer Musealverein, Oberösterreichischer Musikalverein og Oberösterreichischer Volksbildungsverein,⁸ finnes det ingen samtidige holdepunkter for at han var politisk engasjert. Det er heller ingenting som tyder på at Hitler kjente sin medelev Ludwig Wittgenstein, som senere ble en berømt filosof. Uansett, Hitler var en svak elev som måtte gå et år om igjen før han endelig sluttet på skolen som 16-åring.

Hvilken virkning denne strømmen av død og forandringer hadde på den unge Adolf, vet vi ikke. Opplevelsene hans var på ingen måte oppsiktsvekkende: Slike følelsesmessige slag og økonomisk usikkerhet var vanlige på den tiden, kanskje til alle tider. Det er riktig at både far og sønn (skulle det vise seg) knyttet seg sterkt til kusiner av seg, men dette var ikke uvanlig på landet, hverken da eller siden. Det virker som han hadde normale vennskap, særlig med August Kubizek, som han traff på en Wagner-framføring, og som delte hans kunstneriske interesser. Vi vet veldig lite sikkert om Hitlers barndom, men det er ingenting der som peker fram mot det som skulle komme.

Det Hitler var mest opptatt av etter endt skolegang, var privatøkonomien, sitt eget følelsesliv, å komme i gang med en karriere som kunstner, og morens helse. Det første kjente brevet av Hitler er fra februar 1906, skrevet sammen med søsteren Paula, der han ber Finanzdirektion Linz om utbetaling av barnepensjon for foreldreløse.⁹ Han reiste flere ganger til Wien, og flyttet snart til rikets hovedstad. Der levde han ut interessen for Richard Wagners operaer. Sommeren 1906 så Hitler både Tristan og Isolde og Den flygende hollender. Han gikk også i Stadttheater. Hitler var ikke bare oppslukt av musikken, men også av selve operabyggene. Et postkort av Det keiserlig-kongelige hoffoperateater i Wien fortalte at han var imponert over det «majestetiske» eksteriøret, men mindre begeistret for et interiør som var «overlesset» med fløyel og gull.¹⁰

I begynnelsen av 1907 fikk Hitlers mor en kreftdiagnose. Det ble gjort mislykkede forsøk på å operere. Hun hadde ikke sykeforsikring, men utgiftene ble holdt nede på grunn av den jødiske legen Eduard Blochs vennlighet. Hitler hjalp til med å stelle den syke moren, og det ser ut til å ha gått hardt inn på ham da hun døde i slutten av desember 1907. Han tok seg likevel tid til å reise til Wien mens hun lå syk, og leide til og med et rom der tidlig på høsten.¹¹ Det er uansett sikkert at Hitler hverken klandret Bloch for morens død eller ble antisemitt som følge av det. Tvert imot holdt han kontakten med Bloch en stund etter og sendte ham til og med et håndmalt kort med ønsker om godt nytt år.¹² Mye senere hjalp Hitler Bloch med å flykte fra Østerrike under langt bedre vilkår enn de som ble andre, mindre heldige jøder til del.

I mellomtiden led Hitlers kunstnerambisjoner et alvorlig tilbakeslag. I begynnelsen av september 1907 var han en av 112 søkere til Wiens Akademie für Bildende Künste. Rundt en tredjedel ble luket ut i første runde, men Hitler fikk være med til neste runde en måned senere. Da var han imidlertid mindre heldig: Tegningene hans ble betegnet som «utilfredsstillende», og dermed ble han ikke en av de 28 nye elevene som ble tatt opp.¹³ Likevel bestemte Hitler seg for å flytte til Wien for godt i februar 1908. Han lånte en stor pengesum fra «Hanitante» i løpet av det året for å dekke levekostnadene, og spedde på med pensjonen for foreldreløse.¹⁴ En venn av familien, Magdalena Hanisch, prøvde å hjelpe ham fram i hovedstaden ved å henvende seg til Alfred Roller, en meget innflytelsesrik professor ved Kunstgewerbeschule som Hitler beundret enormt for scenografien til en rekke Wagner-operaer; han kalte Roller «scenebildenes store mester». Hennes brev til venninnen Johanna Motloch, som fungerte som bindeledd, er den eneste samtidige beskrivelsen av Hitler som er bevart. «Jeg vil gjerne hjelpe denne unge mannen», skrev hun, «han har ingen som kan legge inn et godt ord for ham eller bistå ham med råd og dåd. Han kom alene til Wien og måtte gå overalt alene, uten veiledning om hvordan han kunne få innpass.»¹⁵ Det eneste som holdt Hitler i Linz, tilføyde hun, var spørsmålet om pensjonen for foreldreløse. Roller gikk med på å møte Hitler, som på sin side takket Johanna Motloch overstrømmende. Møtet fant imidlertid aldri sted.

Hitlers første bopel i Wien var et rom i Stumpergasse. Husverten, Maria Zakreys, var tsjekkisk og snakket ifølge Hitler gebrokkent tysk. På denne tiden var Hitler hovedsakelig interessert i musikk og arkitektur. I midten av februar 1908 fortalte han at han tenkte å kjøpe seg piano, og da vennen Kubizek to måneder senere lovte å komme med en bratsj, truet unge Adolf spøkefullt med at da kom han til å kjøpe for to kroner i bomull til å stappe i ørene. Utpå sommeren hadde imidlertid Hitler mistet noe av det sprudlende humøret. Han innrømte at han levde som en «eneboer», var plagd av veggedyr, og til alt overmål var det ingen der til å vekke ham om morgenen: Fru Zakreys var bortreist. Ikke desto mindre utviklet Hitler en interesse for byplanlegging, særlig byplanen og arkitekturen i Linz.¹⁶ En måned senere var han like nedtrykt: Han ba Kubizek om unnskyldning for at han ikke hadde latt høre fra seg, og forklarte det med at «jeg ikke kom på noe som var verdt å fortelle om». Han fordrev tiden med å lese aviser – det var snakk om et abonnement – og å skrive, antagelig om byplanlegging og arkitektur: «Jeg skriver ganske mye nå, vanligvis om ettermiddagene og kveldene.»¹⁷ Hitlers nedstemthet kan i hvert fall delvis ha bunnet i dårlig økonomi. Han ser definitivt ut til å ha opplevd en periode med fattigdom, for han skriver til Kubizek at «du trenger ikke ta med deg ost og smør til meg lenger, men takk for tanken». Han var imidlertid ikke for fattig til å få med seg en oppsetning av Wagners Lohengrin.¹⁸

Ikke lenge etter dette flyttet Hitler ut av Stumpergasse og forsvant i byens mylder i over et år. Han leide et rom av Helene Riedl i Felberstrasse til august 1909. Det eneste vi vet han gjorde i denne perioden, var å søke på kunstakademiet igjen. Heller ikke denne gangen kom han inn. Deretter bodde Hitler rundt en måned, til midten av september 1909, som leieboer hos Antonia Oberlerchner i Sechshauserstrasse. Om det som kom etter det, vet vi enda mindre. Han gjennomgikk helt sikkert en eller annen slags økonomisk og kanskje også psykisk krise som førte til en deklassering og tap av respektabilitet. Noen år senere, lenge før han ble berømt, fortalte Hitler myndighetene i Linz at høsten 1909 hadde vært en «bitter tid» for ham.¹⁹ Ifølge en forklaring han ga til politiet i Wien i begynnelsen av august 1910 bodde han en stund i et herberge for hjemløse i Meidling. Hvordan Hitler karet seg ut av uføret, vet vi ikke, men han klarte å betale for en seng i det mer respektable herberget for menn i Meldemannstrasse i Wien-bydelen Brigittenau fra februar 1910.²⁰ Der begynte han å male postkort og bilder som kameraten og «forretningspartneren» Reinhold Hanisch solgte til kunsthandlere. Dette forholdet surnet da Hitler meldte Hanisch til politiet for angivelig å ha underslått noe av pengene.²¹

Nok en gang forsvant Hitler i byens dyp. Vi har fyldige skildringer av hva han gjorde og tenkte i dette tidsrommet, fra hans egen penn og fra noen av hans samtidige, men alle stammer fra tiden etter at Hitler ble en offentlig person og arbeidet aktivt for å forme fortellingen om seg selv, spesielt i Mein Kampf. Det eneste vi vet sikkert, er at Hitler måtte holde seg i Østerrike-Ungarn til han fylte 24 for å få utbetalt pensjonen for foreldreløse. Det hjalp ikke at han kom på kant med halvsøsteren Angela Raubal på grunn av arven og ble tvunget til å gi seg etter at saken ble behandlet i retten i Wien i begynnelsen av mars 1911.²² Det er mulig at Hitler hørte Karl May, en forfatter av populære westernromaner, tale i slutten av mars 1912.²³ Våren 1913 fikk Hitler utbetalt det siste avdraget av pensjonen sin. Nå var det ingenting som holdt ham i Wien lenger.

Da Hitler reiste til München i mai 1913, fikk eiendelene hans plass i en liten koffert. Det vi vet om den mentale bagasjen, tar enda mindre plass,²⁴ og består hovedsakelig av hva han ikke hadde med seg. Han viste ingen tegn til antisemittisme i omgangen med Eduard Bloch i Linz, snarere tvert imot. Senere hadde Hitler vennlige forretningsmessige relasjoner til minst to jøder som han solgte maleriene sine til i Wien: Siegfried Löffner fra Mähren, som ble avhørt av politiet i forbindelse med Hanisch’ angivelige underslag, og den ungarske jøden Samuel Morgenstern, som førte nøyaktig protokoll over disse kjøpene.²⁵ Vi har heller ingen samtidig dokumentasjon på at Hitler reagerte negativt på at Wien var en hovedstad som rommet folk av mange nasjonaliteter. Han bodde lykkelig i nesten et år under taket til en tsjekkisk gammel jomfru, Maria Zakreys, og viste ingen irritasjon over hennes begrensede tyskkunnskaper. Interessene hans, slik de framgår av samtidige dokumenter, var arkitektur, byplanlegging og musikk, spesielt koblingene mellom dem. Det foregikk helt sikkert mye mer inne i hodet hans, men hva det var, kan vi ikke være sikre på.

Måten Hitler beskrev seg selv på, varierte, men fellesnevneren var kreativitet. Han skrev seg inn som «kunstner» i Stumpergasse midt i februar 1908, som «student» i Felberstrasse i midten av november 1908, som «forfatter» i Sechshauserstrasse i slutten av august 1909 og som «maler» i Meldemannstrasse tidlig i februar 1910 og igjen i slutten av juni 1910.²⁶ På denne tiden kan ikke de stadige endringene av bosted primært ha vært for å unngå militærtjeneste, for han registrerte alltid både ankomst og avreise. De er uansett helt typiske for en med Hitlers bakgrunn og interesser. Å streve med å få endene til å møtes, være blakk i perioder og bare etterlate seg spor når man kom på kant med loven eller leverte flyttemelding til myndighetene var virkeligheten for millioner i Europa før 1914.

Da Hitler ankom München i slutten av mai 1913, begikk han sin første dokumenterte politiske handling. Han og hans nye kamerat Rudolf Häusler leide et værelse hos skredderen Josef Popp i Schleissheimerstrasse. Han registrerte seg som «statsløs», et tydelig fiendtlig signal overfor hjemlandet. Det kan dessuten ha vært for å villede østerriksk-ungarske myndigheter hvis de skulle prøve å kalle ham inn til militærtjeneste, som Hitler i likhet med resten av sitt årskull egentlig pliktet å avtjene da han fylte 20 i april 1909. I august 1913 begynte da også domstolen i Linz å lete etter ham på grunn av mistanke om desertering, og fikk i oktober vite av Hitlers slektninger at han hadde flyttet til Wien. Han hadde ikke meldt inn den nye adressen til myndighetene, men undersøkelser i herberget i Brigittenau avslørte snart at han hadde flyttet til München. Det ble januar 1914 innen de østerriksk-ungarske myndighetene klarte å spore ham opp i Schleissheimerstrasse i München.²⁷ Kort tid etter ble Hitler innkalt til domstolen i Linz. Dette utløste en lang forsvarstale fra hans side, der han unnskyldte seg med fattigdom og påsto at han allerede hadde meldt seg til tjeneste i Wien i februar 1910. I begynnelsen av februar 1914 stilte han på sesjon i Salzburg, men ble erklært fysisk tjenesteudyktig.²⁸ I mellomtiden fortsatte Hitler å tjene til livets opphold ved å selge bilder, akkurat som i Wien.²⁹.

Alt dette gjør vårt bilde av den unge Hitler mer til en skisse enn et fullstendig portrett. Man kan ikke si at han var et helt ubeskrevet blad: De kunstneriske interessene var godt etablert; motviljen mot Habsburg-riket, om enn ikke årsakene til den, var godt belagt. Det fantes imidlertid ingen tegn overhodet til ideene og målene som skulle komme.³⁰ Hvordan kunne det ha vært annerledes? Det Hitler opplevde i Linz og Wien, kan meget vel ha formet hans senere syn på innenrikspolitikk, rase og kultur. Men han hadde ennå ikke sett noe, og – så vidt vi vet – ikke registrert mye av det som foregikk utenfor det østerriksk-ungarske riket og alliansepartneren Tyskland. Det er ikke bevart noen samtidig dokumentasjon på at han var særlig oppmerksom på enten Frankrike, det russiske imperiet eller den angloamerikanske verden. Dette var i ferd med å endre seg. Mens Hitler i 1914 knapt hadde satt spor etter seg i verden, skulle verden snart sette spor i ham.

2

Mot en «verden av fiender»

Hitler reagerte tilsynelatende med entusiasme på utbruddet av første verdenskrig. Et samtidig fotografi – tatt av hans senere «hoffotograf» og propagandist Heinrich Hoffmann før de kjente hverandre – ser ut til å vise Hitler i en jublende folkemengde på Odeonsplatz i München 2. august 1914.¹ Han meldte seg frivillig til å kjempe i den bayerske hæren,² og ble to uker senere innrullert i 16. bayerske reserveinfanteriregiment, kjent som List-regimentet etter navnet på regimentsjefen. Det var ikke et «frivilligregiment» som sådan, men besto av et tverrsnitt av primært det sørbayerske samfunnet, hvorav noen hadde meldt seg frivillig, som Hitler, mens andre var innkalt. De neste ukene ble brukt på trening, hovedsakelig i München, men også i Lechfeld-leiren sør for Augsburg. Hitler ble opplært i bruken av hærens standardrifle før regimentet ble sendt for å bidra til den tyske framrykningen gjennom Belgia og det nordlige Frankrike.³

Hitler reagerte med andre ord ikke på krigsutbruddet ved å forsvinne. I stedet meldte han seg straks som frivillig til den tyske (formelt den bayerske) hæren – et uvanlig valg. I august 1914 vendte Hitler dermed ikke bare ryggen til Østerrike-Ungarn, men valgte seg eksplisitt Tyskland. Det var hans første dokumenterte store politiske erklæring.

Hovedfienden, mente Hitler nå, lå på den andre siden av Den engelske kanal. I det aller første bevarte brevet etter at han lot seg verve, til sin tidligere husvertinne Anna Popp i München, uttrykker han håp om å «komme til England», formodentlig som en del av en invasjonsstyrke.⁴ Det er verdt å merke seg at han ikke pekte på tsarriket i øst, selv om det akkurat da truet Øst-Preussen. Gjennom hele krigen nevnte han faktisk østfronten bare én gang (som vi vet om).⁵ Heller ikke arvefienden Frankrike trakk han fram. Når Hitler konsentrerte seg om britene, kan det ha skyldtes et «englandshat» som verserte i Tyskland på den tiden generelt, og i regimentet hans spesielt,⁶ eller han kan til og med ha vært tidligere ute. En uke senere, da List-regimentet hadde ankommet Lille i Nord-Frankrike, ble de samlet på Place de Concert for å høre en «ordre fra Bayerns kronprins mot engelskmannen». «Vi er nå så heldige», fikk de høre, «å ha engelskmennene på vår front, styrkene til det folket som har motarbeidet oss så ondsinnet i så mange år for å omringe oss med fiender og kvele oss.»⁷ Uansett, Hitlers uttrykte ønske om å komme i kamp med britene – lenge før han nådde fronten, og på en tid da den britiske ekspedisjonsstyrken bare sto for en liten brøkdel av de allierte styrkene som møtte Tyskland i vest – utgjør hans andre store politiske meningsytring, og denne peker fram mot den videre utviklingen av verdensbildet hans, som i stor grad bygde på respekt og frykt for britisk makt.

Ikke lenge etter støtte også List-regimentet sammen med britene ved Gheluvelt, og deretter ved Wytschaete og Messines i belgisk Flandern.⁸ Historien om den britiske ekspedisjonsstyrken i 1914 blir tradisjonelt betraktet som en ujevn kamp mot en overlegen tysk krigsmaskin. Dette stemmer i overordnet forstand, men det er viktig å huske at på taktisk nivå var bildet mye mer variert. List-regimentets møte med menn fra Yorkshire Regiment, de legendariske Coldstream Guards, Black Watch, Grenadier Guards og Gordon Highlanders var en kamp mellom amatører og proffer. Noen av List-soldatene, blant dem Hitler selv, hadde ingen militær bakgrunn i det hele tatt før krigen. Bortsett fra noen av offiserene var ingen yrkessoldater. Britene, på sin side, var erfarne soldater, mange av dem hadde vært i strid før, og de fleste av dem var bedre og raskere skyttere enn sine tyske motstandere. Gheluvelt var derfor en grunnleggende ujevn match.

Dette tatt i betraktning gjorde ikke List-regimentet det så verst, men tapstallene var grusomme. Hitler selv deltok i flere frontalangrep, tre stykker, om vi skal tro det han selv sier. Han snakket om «hardeste kamper» i rekkene, men sa at til slutt «ble engelskmennene [sic] slått». «Nederlaget» som ble påført britene, viste seg imidlertid å være kortlivet, da bayrerne rett etterpå ble tvunget tilbake fra Gheluvelt av Worcestershire-regimentet. Hitler ble forfremmet til «Gefreiter» – korporal – og sendt til regimentsstaben som ordonnans, eller kurér. Etter det, hevdet han, «kan jeg si at jeg risikerte livet daglig og så døden i hvitøyet», antagelig ingen overdrivelse for denne perioden av militærtjenesten. 2. desember ble Hitler belønnet med jernkorset av andre klasse for sin innsats. «Det var den lykkeligste dagen i mitt liv», skrev han. Han ba husverten om å ta vare på avisen der æresbevisningen ble kunngjort, som et minne «hvis Herren vår Gud lar meg leve».⁹

På slutten av et langt brev der han fortalte om opplevelsene ved fronten, reflekterte Hitler i begynnelsen av februar 1915 over Tysklands situasjon, strategisk og internt.¹⁰ Han sørget over tapet av liv i en kamp mot en «internasjonal verden av fiender» og uttrykte håp ikke bare om at «Tysklands ytre fiende» skulle bli knust, men også at dets «indre internasjonalisme» skulle gå i oppløsning. Det er mulig at de siste ordene var inspirert av antisemittisme, men det kan også ha vært en kilevink rettet mot den grenseoverskridende lojaliteten til tyske katolikker og sosialdemokrater. Hitler spådde dessuten at «Østerrike vil lide den skjebnen som jeg alltid har forutsett», og mente da formodentlig at riket ville kollapse.¹¹ De bevarte brevene hans forteller oss så å si ingenting om østfronten, og ikke noe i det hele tatt om hvordan han reagerte på senkningen av det britiske passasjerskipet «Lusitania» i mai 1915, den allierte propagandakampanjen og mange andre viktige sider ved krigen.

Hitler tilbrakte resten av krigen som regimentsordonnans, og altså strengt tatt ikke ved frontlinjen. Det var fremdeles en temmelig farlig jobb. For eksempel fortalte han i sitt neste brev, fra midten av februar 1915, om en granat som slo ned i stillingen hans. Han ble «reddet unna som ved et mirakel», men innrømte at han ble «nervøs av den ustanselige artilleriilden». Han var også glad for at Tyskland «endelig mobiliserte folkemeningen mot England», enda et bevis på hvor opptatt han var av Storbritannia.¹² Åtte dager senere skrev Hitler om nok en «forferdelig kanonade» og flere kamper mot britene. I denne perioden ble List-regimentet tvunget på defensiven etter hvert som stadig flere britiske styrker ankom vestfronten. Hitlers neste store slag, i mars 1915 ved Neuve Chapelle, ble innledet med enda voldsommere bombardementer fra britisk artilleri. Dette ble fulgt av det første møtet med styrker fra det britiske imperiet – menn fra den indiske hæren. En måned senere, ved Fromelles og Aubers-høyden, møtte Hitler flere imperiale avdelinger, særlig kanadiere. Med tiden ga oppbudet av eksotiske hodeplagg i fiendens skyttergraver – herunder «turbaner [og] spisse hatter»¹³ – mennene i List-regimentet en deprimerende følelse av at verden rottet seg sammen mot dem.

Dette inntrykket ble styrket det neste året. Etter en lang rolig periode i regimentshovedkvarteret i Fournes – som det virket som han for en stor del brukte på å male, tegne og lese – ble Hitler igjen sendt ut i strid ved Fromelles i fransk Flandern i mai–juni 1916. Denne gangen møtte List-regimentet australiere og newzealandere, mange av dem herdede veteraner fra Gallipoli. Igjen ble bayrerne nedslått av å måtte hanskes med menn som hadde reist halve verden rundt for å slåss mot dem i Flandern. Enda verre var det, som Hitlers medsoldat Adolf Meyer mintes, at noen av australierne var av tysk avstamning. En av fangene hans «snakket ikke bare utmerket tysk, men bar oven i kjøpet mitt eget navn, Meyer. Forståelig nok: Faren var en tysker som hadde utvandret til Australia som liten med foreldrene sine, og senere hadde giftet seg med en engelsk kvinne der»¹⁴. Hva Hitler selv på den tiden tenkte om regimentets møter med styrker fra det britiske imperiet, er ikke dokumentert.

Ikke lenge etter ble List-regimentet dratt inn i de senere stadiene av slaget ved Somme, der mange tyske soldater utviklet en sunn respekt for britenes kampegenskaper.¹⁵ Hitler var heldig nok til ikke å være helt ved frontlinjen og utsatt for maskingevær- og geværild, men han var godt innenfor rekkevidden til fiendens kanoner.¹⁶ Dekningsrommet hans ble snart truffet av en britisk artillerigranat som skadet ham høyt oppe på venstre lår. Såret var ikke livstruende, men alvorlig nok til at han ble evakuert. Hitler ble sendt til militærsykehuset i Beelitz, sørvest for Berlin, for å komme seg. Her fikk han antagelig for første gang med egne øyne se skadevirkningene av den allierte blokaden, som var gjenstand for oppglødd debatt i Tyskland. Man hevdet at britene ønsket å «utrydde» tyskerne, fordømte blokadens grusomme konsekvenser for barna og dermed for nasjonens rasehelse, og understrekte behovet for å ta vare på «den neste generasjonen».¹⁷ Heller ikke her er det overlevert dokumenter som viser hva Hitler mente om disse hendelsene mens de utspant seg.

Etter sykehusoppholdet ble han sendt til List-regimentets erstatningsbataljon i München. Der klagde han over at han ikke fikk komme tilbake til avdelingen sin. «For noen dager siden gikk det en transport til regimentet», skrev han til kurérkollegaen Balthasar Brandmayer i slutten av desember 1916, «[men] dessverre kommer jeg meg ikke dit. De tar bare gamle surrekopper».¹⁸ I januar 1917 skrev Hitler til adjutanten i List-regimentet, Fritz Wiedemann, at «jeg er kampklar igjen» og uttrykte «sterkt ønske … om å komme tilbake til det gamle regimentet og de gamle kameratene [sine]».¹⁹ Max Unold, som var sammen med ham ved erstatningsbataljonens hovedkvarter i Luisenschule i München i begynnelsen av 1917, bekreftet senere at Hitler «meldte seg [til ny tjeneste] i felten».²⁰ Unold var uvanlig selskap for Hitler i den forstand at han var en ekspresjonistisk maler og en av grunnleggerne av Münchener Neue Secession i 1913.

I mars 1917 var Hitler tilbake hos avdelingen sin i regimentshovedkvarteret. Kort tid etter overvar List-mennene, selv om de ikke var direkte involvert, det kolossale kanadiske angrepet på Vimy-høyden. Det gikk imidlertid ikke lenge før de ble truffet av voldsomme britiske angrep under slaget ved Arras. Deretter, på sensommeren 1917, var List-regimentet tilbake i Gheluvelt-området under det tredje slaget ved Ypres, der det ble utsatt for brutal britisk artilleriild i mer enn en uke. En kombinasjon av eksplosiver, granatsplinter og gass forårsaket grusomme skader. Hitler var direkte innblandet i kampene fordi regimentets hovedkvarter lå i veien for britenes framrykning i utbuktningen i linjen ved Ypres.²¹ Hva han tenkte om disse opplevelsene da, vet vi ikke, for ingen samtidige dokumenter er bevart. Da det mørbankede List-regimentet endelig ble trukket vekk fra linjen, ble det sendt til et sted i nærheten av Mulhouse i Alsace for å hente seg inn. Det var der, etter å ha kjempet stort sett mot britiske, indiske, kanadiske, australske og newzealandske styrker i nesten tre år, at Hitler for første gang møtte en hovedsakelig fransk fiende.

I mellomtiden, i begynnelsen av april 1917, hadde USA gått inn i krigen på de alliertes side, riktignok som en «assosiert» makt, ikke som en del av ententen. Av mange på begge sider av Atlanteren ble dette trekket sett på som et uttrykk for anglosaksisk solidaritet med Storbritannia, rettet mot «germanerne».²² Millioner av amerikanere, mange av dem utenlandskfødte, gjorde seg klar til å krysse havet.²³ En meget betydelig andel av dem var av tysk avstamning. Det tyskamerikanske samfunnet, som allerede var under press etter senkningen av «Lusitania», ble nå kastet ut i krise. I noe som på mange måter var en forsmak på kommunistfrykten etter andre verdenskrig, ble det i amerikansk propaganda og sivilsamfunn skapt et tydelig fiendebilde av tyskamerikanere. En del av drivkraften bak kampanjen for å forby alkohol var av antitysk karakter. For å unnslippe stigmaet ved å være «bindestreksamerikanere» valgte mange med tysk bakgrunn å slutte seg fullstendig til den dominerende «anglosaksiske» kulturen.²⁴ Nok en gang har vi ingen samtidige bevis på hvordan Hitler reagerte på disse hendelsene, men han skulle ha mye å si om dem senere.

Etter den relativt udramatiske perioden i Alsace ble List-regimentet sendt for å delta i den store tyske våroffensiven i 1918.²⁵ På vei fram mot angrepsstyrkene støtte de i slutten av mars på franske kolonistyrker, algeriske suaver.²⁶ Deretter, i midten av juli, traff de på sine første amerikanere, under det andre slaget ved Marne, nær Rheims. De ble tvunget til rask retrett,²⁷ men ikke før de hadde tatt noen fanger. Hitler førte to av dem til brigadehovedkvarteret.²⁸ Mennene i List-regimentet tvilte så definitivt ikke på evnene til amerikanerne, eller noen av de andre motstanderne for den del. En rapport fra 2. bataljon om det andre slaget ved Marne skrevet en måned senere bemerket: «Fienden (fransk, britisk, amerikansk) viste seg tøff i forsvar, [og] tapper i angrep.»²⁹ Colin Ross, som senere skulle gi Hitler råd i amerikanske spørsmål, tjenestegjorde på tysk side på vestfronten. Han husker ikke bare at de amerikanske soldatene var modige, men også at de ofte ropte til hverandre på tysk, og at mange av de amerikanske krigsfangene snakket tysk.³⁰

På dette tidspunktet hadde de alliertes blokade, herredømme over luftrommet og tallmessige overtak ugjenkallelig begynt å slite ut Hitlers regiment. «Mennenes helse og moral», skrev sjefen for 16. reserveregiments 3. bataljon samme måned, «lider under den vedvarende mangelen på forsyninger»; lignende synspunkter kom til uttrykk i de andre bataljonene. Krigsdagboka til 2. bataljon beklaget «presset fra den langt overlegne fienden som konstant fyller på med nye styrker (engelske)».³¹ Alt dette stemte overens med bildet langs hele linjen, nemlig at offensiven mistet fart i møtet med de alliertes knusende overlegenhet i menn, materiell og ren og skjer energi. General Ludendorffs berømte uttrykk om «den tyske hærens svarte dag» gjaldt denne perioden. Igjen vet vi ikke hva Hitler tenkte om denne utviklingen mens den pågikk. Det eneste som er sikkert, er at han ble dekorert igjen i begynnelsen av august 1918, denne gangen med jernkorset av første klasse. Dette skjedde etter anbefaling fra hans jødiske troppssjef, løytnant Hugo Gutmann fra Nürnberg, selv om det ikke var han som faktisk festet medaljen til Hitlers bryst.³²

På dette tidspunktet, mens de alliertes motoffensiv var på sitt sterkeste, ble Hitler sendt på en ukes opplæring i signalering, fulgt av en to ukers permisjon i Berlin. Mens han var borte, rykket de allierte nådeløst fram.³³ List-regimentet møtte flere ulike fiender, noen ganger franskmenn, men oftere briter. Som i så mange tyske enheter stupte kampmoralen som følge av voldsomme allierte artilleribombardementer og luftangrep. I én rapport klages det over at «fiendens flymaskiner kontrollerer luftrommet fullstendig». En annen nevner bekymret at «ønsket om hvile øker blant offiserene og soldatene etter hver kamphandling. Minst 4 ukers ro under gode boforhold med ordentlig næring er nødvendig for å gjenopplive de fysisk og moralsk utmattede mennene. Avdelingen er på det nåværende tidspunkt best egnet til statisk krigføring i en rolig sektor av fronten». Innen slutten av måneden var det ingenting som kunne stoppe britene. «Alle har stukket av», klagde en kompanisjef, «vi henger i løse luften».³⁴ Han kunne ikke engang sende folk bakover for å hente ammunisjon i frykt for at de ikke skulle komme tilbake. Det hersket en utbredt nedslåtthet, og flommen av amerikanere som strømmet til fronten i løpet av september 1918, gjorde den bare enda verre.³⁵

I begynnelsen av oktober 1918 var stemningen blitt enda dystrere. Fridolin Solleder, en offiser i List-regimentet, husket en «ujevn kamp». «Én mann slåss alltid mot tre eller fire. Hvor lenge kan det gå?» Han pekte på at «siden oktober 1918 har det kommet mer enn halvannen million friske og aggressive amerikanere inn i kampen på den andre siden av linjene. Afrika, Australia, India og Canada fortsetter å sende sine unge årganger til Europa». «Ammunisjon, materiell, folkemening [sic] og masser av menn møter den tyske frontsoldaten. Størrelsen på oppgaven framfor ham blir håpløs.»³⁶ Den utbredte følelsen av å være i krig med hele verden, av å være underlegen i antall, i våpen og «i folkemeningen» kunne ikke vært uttrykt klarere. Etter mer enn fire år med krig hadde List-regimentet, i likhet med mesteparten av den tyske hæren, fått nok.

Da Hitler vendte tilbake til regimentet, ble han kastet rett ut i krisen. I midten av oktober ble han skadet av en britisk granat i et gassangrep. Hitler ble først behandlet på det bayerske feltsykehuset i Oudenarde ikke langt unna, stedet der hertugen av Marlborough hadde beseiret franskmennene mer enn to hundre år tidligere. En uke senere ble han sendt på rekonvalesens i det prøyssiske reservesykehuset i Pasewalk nordøst for Berlin. Der fikk Hitler høre om våpenhvileavtalen og den tyske kapitulasjonen 11. november 1918. Det virker som om det utløste et slags hysterisk anfall. Mesteparten av den tyske hæren hadde slåss til det siste og bare stoppet da den fikk ordre om det,³⁷ men at den var blitt moralsk og militært slått i åpen kamp, kunne det ikke være noen tvil om.

Slik sluttet Hitlers drøye fire år med krig. Opplevelsene hans var på noen måter uvanlige. Etter en intens periode ved fronten til å begynne med tilbrakte han resten av krigen i regimentshovedkvarteret et lite stykke bak. Dette var ubestridelig en tryggere stilling enn den en vanlig infanterist eller til og med en bataljon- eller kompanikurér hadde.³⁸ Den var definitivt mer komfortabel og ga ham litt tid til å lese og tegne; så vidt vi vet, leste han stort sett bøker om arkitektur, ikke om politiske temaer.³⁹ Noen menn fra List-regimentet hevdet senere at de betraktet ham med mistenksomhet av den grunn, og det er sannsynlig at Hitlers sjanser for å bli dekorert var høyere enn gjennomsnittet fordi han var et kjent ansikt hos offiserene som nominerte kandidater og foretok tildelingene.⁴⁰ Det kan hende at Hitler avslo forfremmelser for å kunne bli i regimentstaben. Det hersker uansett ingen tvil om at Hitler overdrev og pyntet på sin egen krigsinnsats og var nøye med å skjule at han egentlig ikke befant seg ved fronten i mesteparten av krigen.⁴¹

Når det er sagt, er Hitlers krigsopplevelser mindre særegne enn det kan virke som. Det var ikke uvanlig at menige avslo forfremmelser for å kunne bli hos kameratene sine. Dessuten, selv om Hitler etter alt å dømme utførte oppgavene sine effektivt, viste han ikke den typen tiltak som forventes av et offisersemne. Det er også verdt å understreke at Hitler opplevde nærkamp, død og ødeleggelse ved flere tilfeller. Han ble såret to ganger, ikke i ulykker, men av fiendtlig ild. Regimentshovedkvarteret var derfor ikke noe «bakre område» i egentlig forstand. Kort sagt kan det ikke være noen tvil – selv etter at senere utbroderinger er skrelt vekk – om at Hitler var en modig og effektiv,⁴² om enn noe begrenset soldat i sin første krig.

Det er uklart hvilken virkning krigen hadde på Hitlers personlighet. For eksempel finnes det hverken bevis på homoseksuelle preferanser⁴³ eller noen seksuell aktivitet av noe slag. Det virket heller ikke som han knyttet noen veldig nære personlige bånd til kameratene sine i stil med de homo-sosiale båndene til, for eksempel, Goebbels og Speer senere i livet, men i begge de tilfellene bør vi huske at påstandene hovedsakelig stammer fra de to oppmerksomhetssøkende herrene selv, ikke fra Hitler. Han var figuren ute i bildekanten på de gruppefotografiene som er bevart, og han gir et litt fjernt inntrykk.⁴⁴ Likevel, brevene og postkortene som er overlevert, tyder ikke på noe annet enn at han hadde et normalt kameratslig forhold til en rekke medsoldater, der de gratulerer hverandre med utmerkelser og klager på maten. Uansett hvordan man vrir og vender på det: Det påfallende – og dette er ofte blitt kommentert – er at i løpet av de fire årene da Tysklands skjebne sto på spill, viste den framtidige føreren ingen tegn til at han besatt noen som helst lederegenskaper.

Som vi skal se, fikk krigen en betydelig innvirkning på Hitlers verdensbilde på lang sikt.⁴⁵ Når det er sagt, hans egen påstand om at nyheten om våpenhvileavtalen i november 1918 drev ham til å «bli politiker» der og da, må tas med en stor klype salt; det finnes ingen samtidige belegg for det. Politisk var han likevel ikke noe tabula rasa. Motviljen mot Habsburg-riket og lojaliteten overfor Tyskland var nå godt etablert. Han var klar over viktigheten av propaganda og av behovet for å «mobilisere folkemeningen» mot britene. Han så på krigen som en kamp mot ikke bare den ytre fienden, men også mot den «indre» internasjonalismen i det tyske samfunnet, der han enten kan ha siktet til sosialistiske (mest sannsynlig), katolsk-kirkelige, partikularistiske eller kapitalistiske tendenser, eller en kombinasjon av alle fire. Framfor alt hadde Hitler kommet ut av krigen med en intens følelse av ententens makt, og spesielt britenes, i hans øyne den sterkeste parten av den «verden av fiender» som han hadde kjempet forgjeves mot i fire år. Frankrike, landet der han hadde vært stasjonert så lenge, hadde gjort mye mindre inntrykk.⁴⁶ Fordi han ble såret hadde Hitler gått glipp av det avgjørende sammenbruddet i slutten av oktober og begynnelsen av november, men han var vitne til serien med katastrofer fra begynnelsen av august til midten av oktober 1918, så han kan ikke ha vært i tvil om at den tyske hæren til slutt hadde gitt tapt for en til de grader overlegen fiende.

Hovedkonturene i hans politiske tenkning var imidlertid ikke synlige ennå. Han hadde ikke begynt å ta opp kampen mot de mektigste kreftene i tiden: det angloamerikanske kapitalistiske demokratiet og den sovjetiske bolsjevismen. Og viktigst av alt, til tross for hva han senere påsto i Mein Kampf og andre steder, det var ingen tegn i det hele tatt til antisemittisme. Det var nesten 60 identifiserbare jøder i regimentet hans, flere enn jødenes andel av befolkningen skulle tilsi, og noen av dem, som Georg Dehn, var dekorerte.⁴⁷ Det finnes ingen samtidig dokumentasjon på sammenstøt mellom disse mennene og Hitler. Og mer talende, hans senere («relativt») velvillige behandling av Bloch og jødene han hadde kjempet sammen med i krigen – inkludert Gutmann selv, så snart han ble oppmerksom på situasjonen – tyder på at han ikke nærte personlig uvilje mot dem.⁴⁸ Ja, rett etter starten av andre verdenskrig skrev major Fritz Wiedemann, Hitlers overordnede i første verdenskrig, nå hans adjutant, faktisk at han «med førerens samtykke [hadde] hjulpet noen jødiske frontkjempere fra 16. bayerske infanteriregiment og ordnet det så de kunne emigrere».⁴⁹ Kort fortalt, ved krigens slutt hadde Hitler sin «verden av fiender» klart i sikte. Kampen mot jødene, i kapitalistisk eller kommunistisk skikkelse, hadde på sin side ennå ikke begynt, og han hadde heller ikke eksplisitt utpekt USA som motstander.

3

«Koloniseringen» av Tyskland

Årene rett etter krigen var en ydmykende tid for Tyskland som nasjon. Gjennom Versailles-traktaten ble monarkiet avskaffet og store landområder avstått til nabolandene, og det som var igjen av Tyskland, ble pålagt enorme krigsskadeerstatninger. Resultatet var en dyp økonomisk, politisk og psykologisk krise. Fremmede soldater, noen av dem fargede, okkuperte betydelige deler av landet. Tyskland hadde kjempet mot verden og tapt; nå følte mange at de var en koloni i det globale systemet. Selve den biologiske substansen til det tyske folket lot til å stå på spill, for blokaden fortsatte som før, og framtiden så bare ut til å by på en langvarig glidning ut i fattigdom. Hitler opplevde disse prøvelsene både personlig og politisk. Hans egen situasjon var enda mer marginal enn de fleste andres. Han strevde for å komme seg gjennom det turbulente etterspillet av krigen. Hitler var dessuten mer opptatt av rikets tilstand enn de fleste tyskere. Han lette etter svar, og han fant dem raskt. Hitler kom til at den underliggende årsaken til Tysklands ydmykelse var angloamerikansk og jødisk internasjonal kapitalisme, en makt som benyttet ulike instrumenter, i særdeleshet revolusjonær kommunisme, til å holde det tyske riket nede. Med hjelp fra andre, men hovedsakelig for egen maskin, begynte Hitler å utvikle en ideologi som kunne forklare verden rundt ham. Innen denne perioden var slutt, hadde Hitler stilt en omfattende diagnose på hva som feilet riket, men han hadde ennå ikke kuren klar. Med tanke på hvor dypt Tyskland hadde falt, regnet Hitler med at en nasjonal gjenoppliving kom til å ta generasjoner.

Rett etter krigsslutt ble Hitler skrevet ut fra sykehuset. Han vendte tilbake til Bayerns hovedstad, ikke av eget valg, men fordi han fikk ordre om det. Han ville uansett ha blitt nødt til å dra tilbake dit til den formelle oppløsningen av regimentet. Til forskjell fra de fleste tyske soldater søkte ikke Hitler om tidlig demobilisering.¹ I stedet ble han overført til 2. bayerske infanteriregiments erstatningsbataljon i München. Hitler snakket senere om sine seks år i uniform² snarere enn fire år i krigen, noe som tyder på at han anså strevet også etter november 1918 som en del av militærtjenesten. I likhet med mange av dem som beholdt uniformen på, og også mange i det sivile, var Hitler mentalt fremdeles i krigsberedskap. Dette er ikke overraskende med tanke på de alliertes fortsatte blokade og muligheten for ny krig, dersom fredsbetingelsene skulle vise seg for tyngende.³ Det er verdt å merke seg at Hitler hverken sluttet seg til et av de paramilitære frikorpsene eller en av grensevaktformasjonene som kjempet mot Tysklands naboer i øst – de vanlige tilfluktsstedene for dem med robuste «nasjonale» tilbøyeligheter.⁴ Hitler gjorde ikke noe forsøk på å motarbeide den kortlivede venstreradikale rådsrepublikken til Kurt Eisner i april–mai 1919, og det er til og med mulig at han støttet den.⁵

Deretter inntraff tre grunnleggende hendelser. For det første ble Hitler plukket ut av sine overordnede til å gå over til en del av hæren som drev med propaganda og «opplysning» under ledelse av kaptein Karl Mayr.⁶ Dette tyder på at de mente han hadde anlegg for denne typen arbeid. Deler av sommeren 1919 deltok han på et propagandakurs som Reichswehr arrangerte, og som blant annet innebar å følge en forelesningsrekke ved universitetet i München.⁷ Denne «utdanningen» omfattet advarsler om farene ved bolsjevismen, klager over Tysklands tap av stormaktstatus, som delvis ble forklart med jødenes renkespill, men også forelesninger med Gottfried Feder om behovet for å bryte «gjeldsslaveriet», samt angrep på finanskapitalismen. Andre foreleste om hvordan Vesten holdt Tyskland i økonomisk kvelertak.⁸ Historikeren Karl Alexander von Müller snakket om Angloamerikas overveldende makt og farene ved «anglosaksisk verdensherredømme».⁹ Likevel var ikke Hitler utelukkende en passiv mottaker av et budskap fra Reichswehr, blant annet av den enkle grunn at foreleserne ofte motsa hverandre.¹⁰ Som vi skal se, skilte hans egenutviklede ideologi seg dessuten fra Reichswehr-budskapet på viktige punkter, spesielt i form av en enda større vekt på antikapitalisme og noen helt særegne utenrikspolitiske synspunkter.

For det andre ble Hitler valgt til «Vertrauensmann» – «tillitsmann» – av de menige. Det var en stilling som hærledelsen hadde opprettet for å styrke kommunikasjonen med og forholdet til de menige soldatene.¹¹ Dette viser at han allerede da må ha vært populær blant en betydelig andel av sine likemenn.

Den tredje hendelsen var nyheten om de endelige, ydmykende betingelsene i Versailles-traktaten, som kom i slutten av juni 1919; hovedtrekkene hadde vært kjent siden tidlig i mai.¹² En av Hitlers tidligere kamerater husket senere at han hadde sett ham finlese traktaten så snart den ble offentliggjort.¹³ Detaljene var avgjørende, for inntil da hadde ikke de forferdelige territoriale og økonomiske konsekvensene av krigen vært tydelige. Dessuten, selv etter at betingelsene ble allment kjent, var det mange som mente de var så tyngende at regjeringen heller ville gå til krig igjen enn å godta dem.¹⁴ Det var på grunnlag av dette, som en krigshandling, og ikke av såret stolthet, at sjefen for den tyske flåten som ble holdt tilbake i Scapa Flow på Orknøyene, besluttet å bore skipene i senk for å hindre dem i å bli brukt mot Tyskland. Det måtte en rasende debatt til i den tyske nasjonalforsamlingen i juli 1919 før traktaten ble godkjent. Dette førte til store uroligheter i mange tyske byer, også München.

20. august 1919 holdt Hitler sitt første innlegg i en diskusjon i Reichswehr-avdelingen sin; tre dager senere holdt han en hel tale om «fredsbetingelser og gjenoppbygging». Dette er den første kjente større politiske meningsytringen hans. Teksten er dessverre ikke bevart, men de sannsynlige hovedtrekkene kan leses ut av utsagn som Hitler kom med kort tid etter; mer om dette nedenfor. En dag senere er det registrert at Hitler talte over emnet «utvandring».¹⁵ To dager senere står det å lese i en Reichswehr-rapport at han holdt «en meget god, klar og energisk forelesning … om kapitalismen, der han kom inn på, ja var nødt til å komme inn på, det jødiske spørsmålet».¹⁶ Dette var Hitlers første dokumenterte henvisning til jødene, og den kom helt klart i sammenheng med kapitalismen, ¹⁷ og ikke bolsjevismen eller den tyske revolusjonen. At dette ikke var noen tilfeldighet, kan vi se av det nå berømte brevet som han skrev til Adolf Gemlich tre uker senere, 16. september 1919.

«Gemlich-brevet», som er den første lengre politiske teksten av Hitler som er bevart,¹⁸ definerte det jødiske «problemet» delvis som et medisinsk spørsmål. Hitler kalte jødene «folkenes rasetuberkulose». «Problemet» ble delvis definert politisk, med jødene i rollen som «drivkreftene bak revolusjonen» som hadde brakt Tyskland i kne. Her siktet han ikke til hendelsene i Petrograd i 1917, men til arbeider- og soldatrådene i Tyskland i 1918. Det viktigste for Hitler var likevel en helt annen side ved «problemet». Antisemittismen hans sprang grunnleggende ut av antikapitalisme, ikke antikommunisme.¹⁹ Han snakket om «dansen om gullkalven», «pengenes» fortrinnsrett, «pengenes overhøyhet», «pengenes makt» og så videre. Hitler understrekte det transnasjonale slektskapet mellom jødene i Tyskland og de i Polen og USA. Jøden, hevdet han, beskrev ikke seg selv som jødisk tysker, jødisk polakk eller jødisk amerikaner, men «alltid som tysk, polsk eller amerikansk jøde». Foreløpig, to år etter den russiske revolusjonen, virker det ikke som han har noe å si om kommunismen, bolsjevismen eller Sovjetunionen.²⁰ Hitler ble, med andre ord, en fiende av jødene før han ble en erklært fiende av den russiske bolsjevismen.

Ikke noe av dette er spesielt overraskende. Antisemittisme generelt, og antikapitalistisk antisemittisme spesielt, hadde vært standardvare i tysk politikk og politisk tenkning siden andre halvdel av 1800-tallet.²¹ Det var en fast bestanddel i tyske høyrepartier og -organisasjoner som Deutsch-Nationale Volkspartei (DNVP), Thuleselskapet og Det alltyske forbund. Enkelte grupper, som Kampfbund gegen Zinsknechtschaft (kampforbund mot renteslaveriet) og Völkische Gewerkschaften (folkefagforeninger), var spesifikt rettet mot «jødisk» kapitalisme.²² Og mer relevant, budskapet som Hitler ble fôret med i indoktrineringen i Reichswehr-regi, var gjennomsyret av fiendtlighet mot den internasjonale kapitalismen, som ble tildelt skylden for Tysklands nederlag. Uansett, i Tyskland og kanskje også i Europa som helhet, har antisemittismen og motstanden mot den internasjonale kapitalismen historisk vært tett forbundet med hverandre. I Hitlers tilfelle er det liten vits i å snakke om det ene uten det andre.

Mellom forelesningene for den militære Aufklärungskommando og brevet til Gemlich hadde Hitler også for første gang tatt ordet i en halvoffentlig debatt, i ølhallen Sterneckerbräu i München. 12. september 1919 ble han sendt som observatør til et møte i det lille fløypartiet «Det tyske arbeiderparti» (DAP). Da en mann fra publikum, professor Adalbert Baumann, argumenterte for at Bayern burde lede an i en løsrivelse av Sør-Tyskland fra det tyske riket,²³ gikk Hitler til energisk angrep og drev i praksis motstanderen ut av salen. Formannen for DAP i München, Anton Drexler, uttalte med beundring: «Du store, mannen har snakketøyet i orden. Ham kunne vi ha bruk for.»²⁴ Møtet var betydningsfullt på to måter. For det første førte det til at Hitler ble medlem av partiet mot slutten av måneden, muligens på kaptein Mayrs befaling,²⁵ men mer sannsynlig på eget initiativ.²⁶ Han ble raskt en av partiets viktigste talere, selv om han til å begynne med ble overskygget av Dietrich Eckart og Gottfried Feder. For det andre var meningsutvekslingen med Baumann den første i det som skulle bli en stadig bitrere konfrontasjon mellom Hitler og bayerske separatister og partikularister, som gjorde opprør mot at den nye Weimar-forfatningen reduserte rettighetene til stater som i keiserriket hadde hatt betydelig selvstendighet.²⁷

Fra midten av november 1919 gikk Hitler i en rekke offentlige taler til frontalangrep på hovedfienden – «de absolutte fiendene England og Amerika». Det var britene som, for å beskytte sitt eget «verdensmonopol», hadde vært fast bestemt på å hindre Tyskland i å bli en global stormakt. «Det var også grunnen», hevdet Hitler, «til at de gikk til krig mot oss. Og nå Amerika. Som pengeland var det nødt til å gripe inn i krigen for ikke å tape pengene det hadde lånt ut».²⁸ Her foretok han en eksplisitt kobling mellom kapitalismekritikken og den vestlige koalisjonens krigerske handlinger. Dette var igjen nær knyttet til Hitlers antisemittisme. «Amerikanerne setter forretningene over alt annet. Penger er penger selv om de er gjennomtrukket av blod. Lommeboka er det aller helligste for jøden», hevdet han, og tilføyde: «Amerika ville ha gått til angrep med eller uten ubåtene.»²⁹ Det bemerkelsesverdige her er at han brukte betegnelsene «amerikanerne» og «jødene» nesten om hverandre.

Selv om Hitlers dype fiendtlighet mot de anglosaksiske maktene ble formet av antisemittismen, var den også adskilt fra den og, meget viktig, oppsto før den. Han hadde tross alt brukt nesten hele krigen på å slåss mot «engelskmennene» og på slutten mot USA. Hitler ble en fiende av britene – og også amerikanerne – før han ble en fiende av jødene.³⁰ Ja, han ble en fiende av jødene hovedsakelig fordi han var motstander av de angloamerikanske kapitalistmaktene. Hitler kunne ikke ha uttrykt seg klarere: «Vi kjemper mot jøden», erklærte han på et offentlig møte i begynnelsen av januar 1920, «fordi han står i veien for kampen mot kapitalismen».³¹

Resten av Tysklands motstandere falt derimot i en annen og mildere kategori. Russerne og franskmennene, slik lød argumentasjonen, var blitt fiendtlige «som følge av sin uheldige situasjon eller andre omstendigheter».³² Hitler var på ingen måte blind for omfanget av fransk antagonisme, men det er påfallende at han snakket mye mer om de økonomiske betingelsene i fredstraktaten, og blokaden, enn om tapet av territorium til nabolandene. Dette fokuset på angloamerikansk, og i økende grad amerikansk, styrke, med eller uten antisemittisme, var på ingen måte uvanlig i Tyskland, og heller ikke i Europa for øvrig. Det gjenspeilet en sterkt økende oppmerksomhet om USAs voldsomme globale makt etter krigen.³³ Som vi skal se, var hele Hitlers tenkning og Det tredje rikets politikk etter 1933 i bunn og grunn en reaksjon på den.

Hitler plasserte granskningen av krigsnederlaget i sentrum av verdensbildet sitt. De angivelige sprekkene i det tyske samfunnet spilte en viktig rolle her, den «indre internasjonalismen» som han hadde snakket om også mens krigen pågikk. Det Hitler primært siktet til med dette, var sosialdemokratene og de uavhengige sosialistene (USPD), som han hevdet satte lojaliteten til klassen over troskapen mot nasjonen; det var internasjonalismen, ikke sosialismen han protesterte mot. Det var den samme frykten som han nærte til kapitalismen, som Hitler avviste i sin globale, men ikke, som vi skal se, nødvendigvis i sin «nasjonale» form. Han rettet også skytset mot tysk partikularisme, særlig i Bayern, fordi den truet rikets samhold. Den indre hovedfienden var imidlertid jødene, som hadde «dolket Tyskland i ryggen», selv om Hitler sjelden brukte akkurat det uttrykket.³⁴ Alt dette har skapt inntrykk av at Hitler, som så mange andre tyskere, prøvde å legge skylden for nederlaget primært på indre syndebukker i stedet for å se ententens styrke i øynene. I realiteten mente Hitler aldri at katastrofen hadde én enkelt innenlands årsak, og mye av tenkningen hans, særlig i den senere jakten på «livsrom», ville vært uforklarlig om det hadde vært slik. Å eliminere jødene og lege splittelsene innad i Tyskland var nødvendige forutsetninger for å kunne gjenopplive riket, men ikke tilstrekkelig i seg selv.

Hitler var godt klar over det britiske imperiets og USAs industrielle styrke, men etter hans oppfatning ble ikke kampen mot angloamerikanerne under første verdenskrig kun avgjort av materielle faktorer. Synet hans på internasjonal politikk var grunnleggende menneskesentrert. Sett gjennom Hitlers briller hadde det sene 1800-tallet og tidlige 1900-tallet vært en storslagen demografisk kappestrid, som det tyske riket hadde tapt så det sang. Tyskland hadde mislyktes i å skape rom for befolkningsoverskuddet sitt, enten via økonomisk eller territoriell ekspansjon, og følgen var at millioner av tyskere hadde emigrert. I mellomtiden hadde fiendene bygd opp enorme imperier som de kunne veksle inn i styrke på den europeiske slagmarken. Hitler klagde over «at ententen sendte fremmede folkeslag for å blø i hjel på europeiske slagmarker».³⁵ Dette hadde han personlig erfaring med etter å ha møtt (britisk-) indiske styrker i 1915 og (fransk-) algeriske suaver i 1918. Hitlers frykt ble bare forverret da han så afrikanerne og marokkanerne som deltok i den franske okkupasjonsstyrken i 1920-årene. Han anklaget Frankrike for «bare å vente på den varme årstiden for å kaste en hær på 800 000–900 000 svarte inn over landet for å fullføre arbeidet med den totale underkastelse og skjending av Tyskland».³⁶ Hitlers bekymring dreide seg altså ikke bare om rase, men også om strategi: at Frankrike kunne øse av de menneskelige reservene i Afrika for å undertrykke Tyskland, et våpen som tyskerne ikke lenger hadde tilgang til fordi de på grunn av krigen hadde mistet de små koloniene de hadde.

Den største trusselen fra de europeiske imperiene var imidlertid ikke mannskapene de kunne sette inn fra «undersåttrasene», men fra de hvite bosetterkoloniene. Noen av de mest fryktinngytende britiske styrkene på vestfronten hadde kommet fra Canada, Australia og New Zealand. De var mange, velernærte, veltrente, høyt motiverte og ofte ekstremt voldelige.³⁷ Enda verre var det at tyskerne som hadde forlatt keiserriket på 1800-tallet fordi det ikke fantes jord til å fø dem, hadde kommet tilbake som amerikanske soldater for å kjempe mot gamlelandet. I senere taler kom Hitler, som vi skal se, gjentatte ganger tilbake til den gangen da han møtte sine første amerikanske fanger. Utvandringsspørsmålet var temaet for hans andre kjente større tale i september 1919, og det utgjorde dessuten grunnlaget for det neste foredraget, som handlet om den indre koloniseringen av Tyskland. Det han hadde å si om emnet, imponerte velgjøreren kaptein Mayr så sterkt at han kunngjorde at han ville «publisere denne offisielle rapporten forkortet eller i sin helhet på en passende måte».³⁸ Emigrasjon var en del av hverdagen i Tyskland etter første verdenskrig, i en slik grad at en hel avis i München, Der Auswanderer, var viet emnet.³⁹ Når det er sagt, og selv om det langt fra bare var Hitler som var opptatt av spørsmålet, virker det ikke som det ble tillagt noen spesiell vekt i den bredere bearbeidingen av krigen. Det utgjør derfor hans særegne bidrag til debatten om tysk gjenreisning og en av de viktigste lærdommene han trakk av krigen. Fra da av skulle utvandringsspørsmålet, og det tilhørende amerikanske problemet, ligge i kjernen av Hitlers tenkning.

Det som glimret med sitt fravær rett etter krigen, og faktisk en god stund etterpå, var enhver dypere frykt for russisk makt og for Sovjetunionen.⁴⁰ Dette er ikke overraskende når man tenker på at Tysklands hovedfiende hadde vært de vestlige allierte, samt at Russland var blitt beseiret i 1917. Hitler var ikke engang bekymret for kommunismen som en ytre trussel. Den glødende estiske antibolsjeviken og politiske flyktningen Alfred Rosenberg hadde ennå ikke rukket å få noen særlig innflytelse, og de to møttes uansett ikke før noen måneder senere.⁴¹ I likhet med mange tyskere anså Hitler bolsjevismen som en sykdom som hadde slått Russland ut av krigen og deretter, et år senere, underminert den tyske motstanden. Han fryktet ikke en sovjetisk invasjon, selv ikke etter at de røde gikk seirende ut av borgerkrigen. I stedet bekymret Hitler seg for at kommunismen skulle ødelegge det lille som var igjen av tysk suverenitet overfor ententen. «Vi trenger ikke primært frykte trusselen om en bolsjevikisk flom i form av bolsjevikiske seiere på slagmarken», advarte han, «men som følgene av en planlagt undergraving av vårt eget folk», som ville gjøre Tyskland til et lett bytte for internasjonal storfinans.⁴³ Det er talende at Hitler ikke nevnte Sovjetunionen med et ord i de tidlige uttalelsene fra 1919, unntatt for å spå at landet lå an til å bli en «koloni av ententen». Dette betyr at kapitalismen og kommunismen ikke simpelthen var to likeverdige sider av den antisemittiske medaljen for Hitler. Bolsjevismen var helt klart en underordnet kraft. Dens funksjon i det angloamerikanske plutokratiske systemet var å undergrave nasjonaløkonomiene til uavhengige stater og mørne dem for overtakelse gjennom den internasjonale kapitalismens krefter.

På den annen side var Hitler dypt bekymret for tysk separatisme, spesielt i Bayern. I januar 1920, i en av hans første store taler, hamret Hitler løs ikke bare på separatismen, men også på bayersk «partikularisme», det vil si mer moderate føderalistiske målsettinger. Dette mente han bare kunne gagne dem i München, Berlin, Paris og London som ønsket å «tilintetgjøre» det tyske riket; de var del av en «omringningspolitikk». Hitler fordømte de antiprøyssiske holdningene som var utbredt over hele det politiske spekteret i Bayern. Dessuten betraktet han skillet mellom separatisme og føderalisme, som mange i Bayern insisterte på, som uvesentlig. Rosenheimer Tagblatt klagde over at «Hitler gjorde et skandaløst forsøk på å avlede publikum ved å si at føderalisme er mer eller mindre synonymt med separatisme».

Retorisk avviste Hitler en «enhetlig eller føderal stat» som et alternativ, og insisterte i stedet på en «stat som er forent mot utenverdenen» for å beskytte fedrelandet mot å bli oversvømt av rasefiender. I samme ånd fordømte han tanken om et «Donau-forbund», som han mente ville gjøre Bayern avhengig av tsjekkisk og fransk kull. «Heller et bolsjevikisk Stor-Tyskland», tordnet Hitler på et partimøte, «enn et Sør-Tyskland som er avhengig av franskmenn og tsjekkere».⁴⁴ Det var et avslørende utsagn, som viste at han anså bayersk partikularisme som en mye større – eller i hvert fall mer umiddelbar – trussel enn kommunismen. Hitler var åpenbart en tilhenger av en enhetsstat. Hans skarpe avvisning av føderalismen skilte NSDAP ikke bare fra mye av den mer moderate høyresiden, men også fra mange som sto nasjonalsosialismen nær i nesten alle andre spørsmål. I et brev til den østerrikske nasjonalsosialisten, men motstanderen av «Anschluss», dr. Walter Riehl, beskrev han nokså detaljert hva han mente. Til forskjell fra andre partier la Hitler «den største vekt på en komplett samling av alle tyske stammer uten hensyn til tidligere statsborgerskap». Bare dette, hevdet Hitler, ville gi «det tyske folk den status i verden som dets antall og kultur skulle tilsi». Dette krevde, fortsatte Hitler, «et omforent sentralt punkt for hele organiseringen og administrasjonen av staten».⁴⁵

Noe annet som vi ikke finner i Hitlers tenkning på denne tiden, er en egentlig slavofobi, i hvert fall i de samtidige kildene som er bevart.⁴⁶ Ikke dermed sagt at han ikke delte det patriotiske raseriet mot kravene fra den nye polske staten.⁴⁷ Han fordømte den polske nasjonalistlederen Korfanty som en «røverbaron, polsk leiemorder og bedrager» og tilhengerne hans som «polsk bandittavskum».⁴⁸ «Hele Polen-politikken til Bethmann-Hollweg og hans like», hevdet han med henvisning til utenrikspolitikken før 1918, «falt på den sviktende evnen til å forstå polakkenes nasjonale hat. Opprettelsen av den polske staten var den største forbrytelsen mot det tyske folk».⁴⁹ Hitlers holdning til dette bygde på nasjonale hensyn, ikke rase, akkurat som hans angivelige skepsis til tsjekkerne i Wien – som vi bare har fra hans egne, senere påstander i Mein Kampf – var nasjonalt, ikke rasemessig begrunnet. Det er for øvrig interessant at han nektet NSDAPs medlemmer å delta i de antipolske oppstandene i Øvre Schlesien,⁵⁰ som han tydeligvis betraktet som en avledning. Inntil videre anså Hitler slaverne som ofre for jødisk kapitalisme, en skjebne som de delte med tyskerne, og håpte på at den «sanne» russiske ånd skulle gjenoppstå i Sovjetunionen. Det var foreløpig ingen tegn til noen territorielle målsettinger i øst. Det var medlidenhet, ikke fiendtlighet, som dominerte Hitlers holdning til russerne på dette tidspunktet.

I slutten av mars 1920 tok Hitler av infanteriuniformen for godt. Han hadde allerede da, i private brev, avisartikler og på offentlige møter, rukket å gi klart uttrykk for noen av hovedlinjene i verdensbildet sitt: frykt for de vestlige allierte, spesielt Storbritannia, en dyp demografisk redsel for USA, en voldsom uvilje mot internasjonal kapitalisme, en oppfatning av sosialismen og kommunismen som samfunnsundergravende strømninger og, naturligvis, en sydende antisemittisme. Ingen av disse holdningene var synlige før 1914. Frykten for britene og en «verden av fiender» kom først til uttrykk ved begynnelsen av krigen. Resten var en reaksjon ikke på nederlaget som sådan, og heller ikke på revolusjonen, men på konsekvensene av nederlaget. Det var Versailles-traktaten som gjorde det umulig å overse betydningen av november 1918. Dette var temaet for hans første kjente politiske tale, og følgene av traktaten dominerte tenkningen hans siden. I motsetning til de fleste nasjonalister var ikke Hitler veldig opptatt av tap av territorium: Som vi har sett, var han mye mer bekymret for de langsiktige følgene av evigvarende gjeldsslaveri, den videreførte blokaden og den økte utvandringen som dette førte til. Det var med andre ord ikke krigen, og heller ikke revolusjonen, men freden som skapte Hitler.

I begynnelsen av 1920 hadde Hitler funnet seg to nye hjem. Da han ble dimittert fra hæren, leide han en hybel hos Ernst og Maria Reichert i Thierschstrasse 41, i bydelen Lehel i München sentrum. Det var en høyst beskjeden bolig i et arbeider- og lavere middelklassestrøk. Hitler var en omgjengelig leieboer som aldri låste døren, og lot herr og fru Reichert bruke grammofonen og låne bøkene hans når han ikke var hjemme, noe som forekom ofte. Vi vet ikke nøyaktig hva han leste, men i den bevarte boksamlingen hans var det bøkene om historie og kunst som virket mest velbrukte, mens de om rase og det okkulte framsto som uleste.⁵¹ Hitler pleide sin personlige hygiene i Müllersches Volksbad rett i nærheten. En av naboene hans var Hugo Erlanger, en jødisk veteran fra første verdenskrig, som drev en herreekvipering og sportsforretning i første etasje. Han kjøpte hele gården halvannet år senere, og ble dermed Hitlers husvert.⁵² De to mennene støtte ofte på hverandre og utvekslet høfligheter; naziregimet konfiskerte senere Erlangers eiendom, men han kunne i ettertid ikke huske at Hitler hadde vist noen motvilje mot ham. Dette kaster et interessant lys over Hitlers politikk og personlighet. Det var åpenbart noe abstrakt over den voldsomme antisemittismen hans som ikke hindret ham i å ha et vennlig forhold til enkeltjøder – ikke noe uvanlig fenomen blant antisemitter hverken da eller siden, selvfølgelig. Hans nye hjem i arbeidet og politikken var Deutsche Arbeiterpartei (DAP), som i løpet av 1920 ble omdøpt til Nationalsozialistische deutsche Arbeiterpartei (NSDAP). Hitler hadde nå rukket å bli en kjent skikkelse i det lokale høyreradikale miljøet. I midten av mars 1920, mens han fremdeles formelt var i det militære, fløy Hitler på Mayrs ordre til Berlin på høyden av Kappkuppet. Der presenterte Dietrich Eckart ham for Erich Ludendorff, den legendariske generalen fra første verdenskrig. Det finnes ikke noe bevis på at Hitler hadde planer om å overta partiet på dette stadiet, eller at han så på det som et middel til maktovertakelse. NSDAP hadde definitivt vokst betraktelig etter at han ble med, og partiet hadde medlemmer fra et bemerkelsesverdig bredt spekter av samfunnet,⁵³ men den totale oppslutningen var likevel beskjeden. Den regionale ekspansjonen gikk langsomt: Det første lokallaget utenfor München ble stiftet i Rosenheim i april 1920, så gikk det fire måneder (august 1920) før det neste kom i Starnberg. Ved årsslutt 1919 hadde partiet bare 195 medlemmer. I juli 1920 var de 1100, og ved utgangen av det året var de blitt mer enn 2000. Dette var ikke på langt nær nok til å hevde seg i valg, og Hitler avviste uansett, av «moralske og økonomiske grunner», alle forsøk på å bli valgt inn i parlamentet.⁵⁴

Hitler mente at det var meningsløst med en politisk organisasjon uten propaganda.⁵⁵ Det han var mest opptatt av på denne tiden, var å bruke partiet som plattform til å spre og utvikle ideene sine. Han var med på å utarbeide NSDAPs (formelt fremdeles DAPs) program på 25 punkter i februar 1920, men det er uklart om han kunne hevde å være eneforfatter.⁵⁶ De fire første punktene handlet om nasjonens integritet, utenrikspolitikk og territoriell ekspansjon; de fire neste dreide seg om rase, for det meste kritikk av jødene. Hitler snudde Wilsons idé om «selvbestemmelse» tilbake mot de allierte med sitt krav om «forening av alle tyskere i et Stor-Tyskland på basis av folkenes rett til selvbestemmelse».⁵⁷ Og ikke nok med det, han forlangte også «land og jord (kolonier) til å ernære vårt folk og bosette vårt befolkningsoverskudd», den første dokumenterte, utvetydige formuleringen av det som senere ble lebensraum-begrepet. Akkurat hvor disse framtidige «koloniene» skulle ligge, var ikke spesifisert, men på dette tidspunktet virker det som Hitler hadde oversjøiske territorier i tankene. Senere punkter angrep «gjeldsslaveriet», krevde oppsplitting og nasjonalisering av store, kartelldannende industrier, heving av alderspensjonen, jordreform som omfattet ekspropriering til det offentliges beste, og en sterk sentralmakt for det tyske riket med ubegrenset makt til Riksdagen til å vedta lover for alle regionene. Innenriks var de viktigste skyteskivene for programmet jødene, kapitalismen og tysk separatisme, ikke kommunismen som sådan. Utad rettet programmet i mindre grad skytset mot Sovjetunionen og desto mer mot vestmaktene, med krav om livsrom, ikke i øst, men i oversjøiske kolonier, som Tyskland nå var utestengt fra å besitte.

Hitler var svært nøye med de visuelle symbolene som skulle underbygge budskapet. Et selvtegnet svart hakekors på en hvit sirkel med rød bakgrunn ble for første gang heist som partiets offisielle emblem på et møte i Salzburg i august 1920.⁵⁸ I en av sine meget få utflukter inn i det okkulte lovpriste Hitler hakekorset – som et «symbol på solen» som samlet en «lyskultus» i et «fellesskap bygd på arisk kultur», ikke bare i Europa, men også i India og Japan. Bruken av de gamle keiserlige fargene sort, hvitt og rødt var en veloverveid fornærmelse mot Weimar-flaggets sort, rødt og gull. «Det røde er sosialt», forklarte han senere, «det hvite er nasjonalt, og hakekorset er antisemittisme».⁵⁹ Ved å plassere symbolet diagonalt skapte Hitler med et smart grep et inntrykk av dynamikk og bevegelse.⁶⁰ Fire måneder senere ledet han oppkjøpet av avisa Völkischer Beobachter og Franz Eher Verlag, delvis finansiert med et lån fra en «smørekasse» i Reichswehr som Dietrich Eckart garanterte for. Dette ga partiet en medieplattform med et opplag på 8000–17 000 og tre utgaver i uken; etter mange opp- og nedturer ble Völkischer Beobachter den 8. februar 1923 dagsavis.⁶¹ Som hovedorgan for NSDAP trykte den nyheter om partiaktiviteter, samtidig som avisa var den viktigste direkte kommunikasjonskanalen mellom Hitler og fotfolket, som han kunne bruke til å prøve ut og implementere det ideologiske budskapet.⁶² Partiet skjøv dessuten Hitler fram som en «karismatisk» leder som var forhåndsbestemt til å lede Tyskland ut av undertrykkelsen.⁶³

De neste 15 månedene kastet Hitler seg ut i et intensivt program med taler i Münchens store ølhaller. Han forberedte seg ved å øve foran speilet. Før året var omme, hadde han opptrådt 27 ganger i München og tolv ganger utenfor, blant annet i Bad Tölz, Rosenheim og til og med Stuttgart. Publikumsantallet varierte mellom 800 og rundt 2000. I slutten av september og begynnelsen av oktober 1920 foretok Hitler flere reiser til Østerrike og dessuten til naboregionen Württemberg for å gi det nasjonalsosialistiske partiet drahjelp i valgkampen. Tidlig i 1921 samlet en tale om Versailles i Zirkus Krone et publikum på rundt 5600. Et øyenvitne, Hitlers første biograf Konrad Heiden, mintes at hemmeligheten bak hans suksess som taler var at publikum ble «deltakere» snarere enn «tilhørere».⁶⁴

Det forekom feiltrinn. Da Hitler prøvde å tale uinvitert for 20 000 mennesker på et folkemøte ved Feldherrnhalle i München i februar 1921, druknet stemmen hans i lyden fra hornorkestre som spilte opp samtidig som han prøvde å gripe ordet.⁶⁵ Det er også verdt å huske at mange partimedlemmer aldri hadde sett eller hørt Hitler personlig.⁶⁶ Generelt vokste imidlertid profilen hans jevnt og trutt, og han begynte å ta igjen de mest kjente talerne, som Gottfried Feder og Dietrich Eckart, som partiets ansikt utad. Til tross for sin noe mystiske aura – Hitler nektet å bli fotografert – var han blitt et kjent navn i bayersk politikk. Forholdet til Reichswehr i Bayern, som i realiteten hadde dyrket ham fram, forble godt også etter at han ble sivilist. I midten av mai 1921 hadde Hitler et møte med ministerpresident Gustav von Kahr, et tegn på at han var politisk anerkjent av det «offisielle» Bayern.⁶⁷ Et mål var nådd.

Hitler hadde meldt seg inn i et parti, ikke stiftet et nytt et. Det betydde at han måtte arbeide sammen med andre og innenfor strukturer som han foreløpig hverken kontrollerte eller engang dominerte. Partiets kollektive beslutningsmodell var utformet av Hitler selv da han forfattet DAPs vedtekter i desember 1919. «Partiets mål er så omfattende», skrev han, «at de bare kan oppnås ved hjelp av en organisasjon som er like stram som den er fleksibel».⁶⁸ Han framholdt at styringskomiteen bare kunne ha håp om å arbeide effektivt hvis den hadde medlemsmassens tillit, og de i ledelsen stolte på hverandre. «Det første», mente han, «krever at alle medlemmer av komiteen, inkludert formannen, blir valgt av partimedlemmene». «Det andre», fortsatte Hitler, «utelukker all form for kontroll gjennom en overordnet eller parallell styringsgruppe, det være seg som en krets eller en losje». Med andre ord: disiplin ja, diktatur nei. Partiets tidlige organisasjonsform var dermed kvasidemokratisk, ikke minst fordi loven som regulerte styringsformen til alle slike foreninger i Tyskland, ikke ga Hitler og partikollegene hans noe annet valg.

I denne perioden samarbeidet Hitler med en rekke figurer, hvorav ikke alle var partimedlemmer, på en uformell og ofte ikke-hierarkisk måte. Hans nærmeste kompanjong var Rudolf Hess, som hadde vokst opp i Egypt og deltatt i første verdenskrig. Akkurat når de traff hverandre for første gang, er omstridt (antagelig var det i mai 1920), men vi vet at han meldte seg inn i NSDAP i juli 1920.⁶⁹ En viktig samtalepartner var Reichswehr-offiseren Ernst Röhm, som hadde dokumenterte møter med Hitler fra tidlig i 1920, men kontakten kan ha oppstått lenge før det.⁷⁰ Hitler pleide hyppig omgang med folkene i Völkischer Beobachter, spesielt sjefredaktøren, dramatikeren Dietrich Eckart, og hans stedfortreder Alfred Rosenberg, en baltisk tysker som hadde flyktet fra den russiske revolusjonen og som skulle påvirke Hitlers syn på Sovjetunionen;⁷¹ redaktøren var hans gamle regimentskamerat Hermann Esser. Med en sjelden gest takket Hitler Eckart uttrykkelig for hjelpen med Völkischer Beobachter og Rosenberg for hans «teoretiske fordypning av partiprogrammet».⁷² Sent i 1920 traff Hitler Max Erwin von Scheubner-Richter,⁷³ som i egenskap av tysk konsul i den østanatoliske byen Erzurum under første verdenskrig hadde vært forferdet vitne til folkemordet på armenerne. Det var antagelig på grunn av ham at Hitler ble så opptatt av at tyskerne ikke skulle bli «et folk som armenerne», det vil si forsvarsløst mot fremmede undertrykkere.⁷⁴ Omtrent på samme tid møtte Hitler for første gang Georg Strasser, en apoteker fra Landshut. Den eneste konflikten av betydning var med Karl Harrer, en av de opprinnelige lederne av DAP, som ville at partiet skulle forbli en sekt, i motsetning til Hitler og Drexler, som ønsket å skape en folkebevegelse. I begynnelsen av 1920 ble Harrer satt på sidelinjen, og før det neste året var omme, var han ekskludert.

Selv om Hitler nå trolig var det mest kjente medlemmet av partiet, var det ennå ingen tegn til at han hadde som mål å lede det. Dette kan skyldes det lange tidsskjemaet han hadde lagt for å gripe makten i Tyskland, gi nytt liv til nasjonens verdighet og styrke og deretter gjenreise dens autoritet på den internasjonale arenaen. På grunn av den elendige tilstanden umiddelbart etter Versailles ville det ta lang tid å få landet på fote igjen. Det presserende behovet der og da gjaldt derfor ikke politisk organisasjonsbygging, men pengeinnsamling og propagandaarbeid slik at de kunne utvikle og spre budskapet så bredt som mulig. Det var nok dette, og ikke noe forsøk på å tvinge partiet til å godta Hitler som uinnskrenket leder, som i desember 1920 førte til at han kunngjorde sin «permanente avskjed fra partiets [styrings-] komité» og (ikke fullt så åpenbart) fra dets «pressekomité».⁷⁵ Hitler sa at han var villig til å fortsette å tale på vegne av partiet når det var påkrevd. Tanken på at han kunne ta absolutt kontroll over partiet ser ut til å ha kommet fra andre. Drexler, for eksempel, skrev i midten av februar 1921 at «enhver revolusjonær bevegelse må ha en diktatorisk leder, og av den grunn anser jeg i særdeleshet vår Hitler som den mest egnede kandidaten for vår bevegelse».⁷⁶ Så i det første halvannet året omtrent av sin politiske karriere var Hitlers stilling nokså svevende. Han ble partiets fremste taler og pengeinnsamler og dets ansikt utad, men han var ikke lederen, og noe av tiden satt han ikke engang i styringskomiteen.

Det var trusselen mot partiets ideer og program, og ikke hans personlige stilling, som drev Hitler til å gripe lederrollen.⁷⁷ Anton Drexler og mange med ham mente at den beste måten å hevde seg på i tidens tettpakkede radikal-nasjonalistiske miljø var å slå seg sammen med likesinnede grupper. Hitler gikk imot alle slike forsøk, hovedsakelig fordi de truet med å svekke det han så på som partiets største fortrinn: at det hadde en konsekvent, sammenhengende ideologi. Den direkte årsaken til konflikten var at Drexler ville slå partiet sammen med Deutsch-Sozialistische Partei (DSP), som hadde sitt geografiske tyngdepunkt langt mot nord og teoretisk ville gi NSDAP mye større rekkevidde i Tyskland. Drexler drøftet mulige framgangsmåter med DSP på deres partikongress i Zeitz i Thüringen i slutten av mars 1921, og noen måneder senere med lederen av DSP i Franken, Julius Streicher. Han gikk dessuten inn i forhandlinger med den radikale nasjonalistiske ideologen Otto Dickel, leder for «Deutsche Werkgemeinschaft», NSDAP-medlem og sporadisk partitaler, som forsøkte å samle alle de antisemittiske og radikale nasjonalistiske foreningene.⁷⁸ Hitler motsatte seg dette sterkt, ikke minst fordi DSP hadde nektet ham medlemskap to år tidligere.⁷⁹ Han klarte likevel ikke å avverge en sammenslåing, og derfor meldte han seg 11. juli 1921 ut av partiet. Noen dager senere la han fram grunnene sine nokså utførlig.⁸⁰

NSDAP, hevdet han, var etablert på «grunnlag av en ekstrem rasetankegang, og avviser enhver form for parlamentarisme», inkludert i dens daværende form. Partiet skulle være helt annerledes enn alle andre «såkalt nasjonale bevegelser» og oppbygd for best mulig å kunne utkjempe «slaget om å bryte det jødisk-internasjonale herredømmet over vårt folk». NSDAP var dessuten et «sosialt eller helst et sosialistisk parti» der vedtektene slo fast «at ledelsens hovedsete er i München og må forbli i München, nå og for all tid». Dette programmet, fortsatte Hitler, var blitt vedtatt som «uforanderlig og ukrenkelig framfor et publikum på tusen personer og påkalt som et fjellstøtt fundament på mer enn hundre folkemøter».⁸¹ Nå, hevdet Hitler, hadde man brutt mot disse prinsippene ved å slå seg sammen med et annet parti, ved å avtale i Zeitz å flytte hovedkontoret til Berlin, og ved å åpne for at de kunne bli forkastet til fordel for programmet til Otto Dickel, som han fordømte som en «meningsløs, uformelig [og] tøyelig størrelse». Helt konkret protesterte Hitler mot Dickels overbevisning om at Storbritannia var i ferd med å kjempe seg fri fra jødisk dominans, og mot hans beundring for jøden Walther Rathenau. Selv var han interessert i propaganda, ikke organisasjon, i ideenes kraft, ikke byråkratisk makt.

For å vende tilbake til partiet stilte Hitler som absolutt krav at en rekke betingelser ble oppfylt. For det første forlangte han at det «umiddelbart [skulle] kalles inn til ekstraordinær generalforsamling for partiets medlemmer» innen åtte dager; formålet med møtet var å skifte ut styringskomiteen med en nyvalgt komité med ham som formann. Videre ba Hitler om «diktatoriske fullmakter til omgående å nedsette en arbeidsgruppe som vil ha som oppdrag nådeløst å renske partiet for fremmedelementene» som hadde «infiltrert» det. For det andre krevde han «uforanderlig godtakelse av prinsippet om at bevegelsens hovedsete var og skulle forbli i München», og at den lokale Ortsgruppe München skulle være hovedkvarter inntil man fikk etablert en landsdekkende organisasjon. For det tredje insisterte Hitler på at det ikke skulle forekomme flere «endringer i programmet eller navnet», i hvert fall ikke på seks år; de som agiterte for dette, skulle ekskluderes. For det fjerde sa han at NSDAP og DSP ikke skulle slå seg sammen. Ja, han satte som betingelse at det ikke skulle forekomme sammenslåing med noen gruppe, men bare «overtakelser» uten noen form for «innrømmelser» fra NSDAPs side. For det femte forlangte Hitler vetorett i slike eventuelle forhandlinger, samt retten til å velge hvem som skulle representere partiet. Hitler bedyret at han stilte disse kravene «ikke fordi jeg lengter etter makt», men fordi han var overbevist om at «uten en jernhard ledelse» ville partiet snart forfalle fra å være et nasjonalsosialistisk arbeiderparti til å bli et rent «vestlig forbund». Hitler hadde opprinnelig ønsket å kontrollere budskapet snarere enn å lede partiet, men han innså nå at han ikke kunne oppnå det første uten det andre.

Det er ikke helt klart hvorvidt Hitler trakk seg fra partiet med formål om å presse ledelsen opp i et hjørne, eller om han gikk i fortvilelse og først bestemte seg for å gå på offensiven da forsøk på å lokke ham tilbake avslørte hvor sterk posisjon han egentlig hadde. Og selv da var kravene hans mer beskjedne enn de lød fordi de (slik loven krevde) måtte godkjennes av partimedlemmene i en generalforsamling. De «diktatoriske fullmaktene» han ba om, gjaldt ikke ledelsen av partiet generelt, men var begrenset til den sfæren som Hitler primært var opptatt av, nemlig å gjenopprette og opprettholde den ideologiske koherensen. Det var dette som lå under kravet om å renske ut avvikere, ha uinnskrenket kontroll over overtakelsen av andre grupper og beholde München som et ideologisk «Roma» eller «Mekka». Resultatet ble uansett det samme. Hitler seiret over hele linjen. Drexler ga etter. Sammenslåingen med DSP ble avblåst, og ingen turte foreslå noen nye fusjoner med likeverdige partnere. München ble beholdt som «bevegelsens hovedstad». Hitler trådte inn i NSDAPs styringskomité som formann, og gjennomførte en grundig utrenskning. Otto Dickel ble ekskludert. Drexler ble marginalisert.⁸² Ingen som talte på partiets vegne, hadde heretter et godt ord å si om en jøde, eller forsøkte å antyde at vestmaktene ikke var kontrollert av jødene.

Hitlers maktkamp mot Drexler er en vanlig foreteelse i de fleste nye politiske bevegelser: konflikten mellom behovet for på den ene siden å vokse, og på den andre å bevare en ideologisk renhet, som var den siden Hitler gikk så energisk inn for. I juli 1921 vant Hitler med dette sitt første politiske slag. Han var blitt politiker. Enten nå Hitler hadde oppsøkt lederrollen eller fikk den dyttet på seg, var det klart at han i økende grad var formelt, og ikke bare de facto sjef for NSDAP. Der han tidligere bare hadde sett på seg selv som «trommeslageren» i bevegelsen for det nye Tyskland, siktet han nå mot å lede den.

Hitler gikk løs på arbeidet med å omorganisere og utvide NSDAP.⁸³ Ved utgangen av 1921 var antallet medlemmer rundt 6000.⁸⁴ Partiet flyttet fra Sterneckerbräu til større lokaler i Corneliusstrasse 12. Det ble stiftet lokallag i Hannover, Zwickau og Dortmund. Hitler strammet grepet om partiet, også i cellene utenfor Tyskland. Våren 1922 anerkjente det østerrikske og det bøhmiske NSDAP Hitlers autoritet.⁸⁵ Kollektive beslutninger ble avskaffet. Underkomiteer ble nå utnevnt av Hitler. Til tross for disse endringene forsøkte Hitler å holde seg unna den daglige styringen av partiet, og når han blandet seg inn, betraktet han det utelukkende som forberedelser til å gjenoppta propagandaaktivitetene. Ideologisk renhet, ikke kontroll for kontrollens egen skyld, ser ut til å ha vært hovedanliggendet. Den eneste formelle begrensningen kom fra Weimar-republikkens foreningslov, og innebar at han i hvert fall i teorien fremdeles kunne stilles til ansvar av partiets medlemmer.⁸⁶

I august 1921 stiftet Hitler en formell paramilitær partigruppe som 5. oktober 1921 fikk navnet SA, eller Sturmabteilung, med lokaler i Schellingstrasse 39 i München. Den første lederen var Emil Maurice, som allerede hadde utmerket seg i slagsmål ved Hitlers side, eller på hans vegne. Hovedoppgaven til denne styrken var å beskytte NSDAPs møter og forstyrre konkurrentenes arrangementer. Det ble etablert syklende, motoriserte og ridende avdelinger, og Reichswehr stilte med våpen og opplæring. Hæren håpte å kunne benytte seg av SA, og andre høyregrupperinger, i tilfelle sivil uro eller en fransk invasjon. Oppslutningen var beskjeden til å begynne med, og etter tolv måneder talte SA 700–800 mann. Det økte til rundt 1000 ved begynnelsen av neste år. Samtidig, der Hitler ikke kunne oppnå uinnskrenket makt over regionale partiorganisasjoner, inngikk han kompromisser. Det viktigste av disse var med Julius Streicher i Nürnberg, som i 1922 godtok Hitlers suverene myndighet i bytte mot en mer eller mindre total dominans over NSDAP i Franken.⁸⁷ Selv i Bayern var det dermed fremdeles et visst mangfold, og hvor sterk direkte kontroll Hitler hadde, varierte.⁸⁸

På noen måter var Bayern et velvillig hjem for Hitler og partiet hans. Delstaten så på seg selv som en «kjerne av orden» i Weimar-republikkens kaos, et Arkadia av konservative og patriotiske verdier.⁸⁹ Hitler ble beskyttet og støttet av den bayerske hæren, som på denne tiden bare løselig anerkjente forrangen til nasjonale myndigheter, og hadde sin lojalitet godt plantet i München snarere enn Berlin.⁹⁰ Politimesteren i München, Ernst Pöhner, og sjefen for det politiske politiet, Wilhelm Frick, var NSDAP-tilhengere. Hitler sto dessuten i løpende kontakt med de mange høyreekstreme nasjonalistgrupperingene som blomstret i byen, og som flokket seg om general Ludendorff, et patriotisk ikon fra krigen.⁹¹ Hitler begynte å bygge opp en kader av ledere og rådgivere som samlet seg rundt NSDAP og ofte ham personlig. Gregor Strasser meldte seg inn i partiet i oktober 1922. Samme måned traff Hitler for første gang Hermann Göring, et karismatisk flygeress med stort sosialt nettverk, som åpnet mange dører til næringsliv og sosietet.

I andre henseender befant Hitler og NSDAP seg i en usikker posisjon i det politiske München, som ble dominert av katolisisme og Det bayerske folkepartiet (BVP).⁹² BVP hadde full kontroll over den parlamentariske lokalpolitikken. Alle de 65 medlemmene i delstatsforsamlingen fra BVP var katolikker, seks av dem prester; alle unntatt én av partiets riksdagsrepresentanter var katolikker, to av dem prester.⁹³ Mens partiet var homogent religiøst sett, var det sosialt mangfoldig og representerte bayrere fra alle samfunnslag. Det ønsket ikke et uavhengig Bayern, men motsatte seg samtidig Weimar-republikkens visjon om en mer sentralisert stat. Til tross for sine østerrikske – i bunn og grunn sørtyske – røtter var det meget vanskelig for Hitler å få foten innenfor i denne velgermassen. Det var derfor han forsøkte å nå ut til kirkene gjennom begrepet om «positiv kristendom». Hitler hevdet at Jesus var blitt «baktalt» av de samme menneskene som hjemsøkte Tyskland i dag – jødene.⁹⁴ «Vi burde følge denne mannens eksempel», mente Hitler ved en annen anledning, «som ble født fattig i en hytte, som fulgte høye idealer, og som jødene av den grunn senere korsfestet».⁹⁵ «Den kristne religionen er det eneste mulige etiske grunnlaget for det tyske folk», uttalte han ikke lenge etter, og tilføyde at det var viktig å unngå enhver «spenning mellom konfesjonene» fordi «religiøse splittelser» hadde vært noe av «det verste som hadde hendt det tyske folk».⁹⁶ Selv om Hitler gjorde visse framskritt blant bayerske katolikker i begynnelsen av 1920-årene,⁹⁷ var det en gruppe som han gjennom hele karrieren strevde med å nå fram til.

München var altså ikke et udelt gjestmildt tilholdssted for det unge NSDAP. Det var tøffe omgivelser, ikke bare politisk og kulturelt, men også fysisk. Myndighetene så med stadig større skepsis på Hitlers aktiviteter, spesielt når de forstyrret den offentlige ro og orden. Han sonte to fengselsdommer, og da Ernst Pöhner gikk av som politimester i München i september 1921, mistet han en viktig alliert. En måned senere ble Hitler innkalt til politiets hovedkvarter og gitt en streng advarsel etter en serie med gateslagsmål og ølhallslag.⁹⁸ Völkischer Beobachter fikk gjentatte ganger utgivelsesforbud for å ha trykt provoserende artikler.⁹⁹ I mars 1922, etter dommen for ordensforstyrrelse, vurderte Bayerns innenriksminister Franz Schweyer seriøst å utvise Hitler til Østerrike, og ministerpresidenten, grev Lerchenfeld, gjorde det klart for Hitler at han var i Bayern på myndighetenes nåde.¹⁰⁰ Politiet fulgte nøye med på Hitler.

Selv var han fremdeles fast bestemt på å etablere seg i München, men bare som et fyrtårn for å inspirere resten av Tyskland og som en base å overta hele riket fra. «München må bli et forbilde», skrev han i januar 1922, bevegelsens «skole, men også granittsokkel».¹⁰¹ «Vi har ikke et bayersk oppdrag i dag», erklærte Hitler seks måneder senere, «snarere har Bayern det viktigste oppdraget det noen gang har hatt». Fra dette ståstedet sto ikke Bayern alene for seg, men var tvert imot «den mest tyske stat i det tyske riket». München var definitivt et fristed og et bolverk, men framfor alt var det en utfallsport. Den spesielle rollen som Hitler så for seg for Bayern i Tyskland, var dermed ikke som en separat eller selvstendig stat, som føderalistene og partikularistene ønsket, men som fortroppen for en nasjonal oppvåkning. «Ikke ‘vekk fra Berlin’», messet Hitler når han snakket om forholdet mellom Bayern og det tyske riket, «men snarere ‘mot Berlin’» for å «frigjøre det fra forførerne av det tyske folk».¹⁰² Det skulle snart vise seg at dette var en helt annen agenda enn den som de generelt monarkistiske og partikularistiske bayerske militære og politiske elitene fulgte.

På denne tiden hadde partiet svært liten suksess i de høyere lag av næringslivet. Riktignok hadde tidligere Siemens-direktør Emil Gansser invitert Hitler til å tale i «Der Nationale Klub von 1919» i Berlin. En av de tilstedeværende, industrimagnaten Ernst von Borsig, ble så imponert av Hitlers tilsynelatende evne til å bygge bro over kløften mellom den nasjonale saken og arbeiderklassen at han inviterte ham for å tale en gang til. Hermann Aust, sjefen for et maltkaffe-handelsfirma i hovedstaden, ba ham om å komme og tale først for det bayerske industriforbundet i München, deretter i Herrenclub og etter det i handelsstandens forening. Ingen av disse opptredenene ga økonomisk uttelling, og det er ikke vanskelig å finne årsaken. Partiprogrammet til NSDAP – for eksempel punkt 13 med sitt angrep på «monopoldannelse» – var iltert antikapitalistisk, og det samme var, som vi har sett, mye av Hitlers retorikk. Det hjalp ikke at Hitler viste vilje til å dempe denne delen av budskapet overfor et næringslivspublikum og heller vektlegge antifranske og antibolsjevikiske temaer. Paul Reusch, en gruvemagnat fra Ruhr-området, siktet til nazistenes nasjonaliseringsplaner når han sa at «vi har ingen grunn til å støtte dem som graver vår egen grav». Partiet var og ble avhengig av donasjoner fra den bayerske hæren, enten i kontanter eller in natura i form av våpen eller kjøretøy, og fra en broket gruppe mindre givere, for det meste handelsmenn, butikkeiere og andre mindre næringsdrivende.¹⁰³

Med tanke på pengemangelen var veksten i partiet og spesielt rekkevidden til propagandaen imponerende. Antallet medlemmer gjorde betydelige hopp: 4300 i slutten av 1921, og mer enn 20 000 et år senere.¹⁰⁴ Partiorganisasjonen var dessuten en viktig inntektskilde via medlemskontingenten, inngangspenger til møter, innsamlinger og rentefrie lån fra medlemmer. Partiapparatet vokste, om enn beskjedent. I 1922 fikk Hitler seg en privatsekretær i Fritz Lauböck, sønnen til en nazist i Rosenheim. Oppmøtet på partiarrangementer økte også, og budskapet nådde ut til et mye bredere publikum. Et ordentlig kvantesprang kom i begynnelsen av 1922, da Hitler regelmessig talte til mellom 2000 og 6000 tilhørere i de større ølhallene. Et høydepunkt var Den tyske dag i Coburg i oktober, som endte i et kjempeslagsmål med motdemonstranter.¹⁰⁵.

Ikke alle var overbevist. Referatene fra Hitlers taler forteller om mye piping, buing og avbrytelser. En av dem som gikk for å høre ham snakke i en ølhall i Theresienstrasse, var Franz Halder, den senere generalstabssjefen, som ikke så ut til å forstå hva Hitler sa.¹⁰⁶ Hitler talte ofte flere ganger på én kveld; 30. november og 13. desember 1922 var rekorder med ti arrangementer. Det hjalp helt sikkert at partiet betalte Hitler et honorar per tale, og etter at han ble dimittert fra hæren, var dette lenge den eneste inntektskilden hans.

Formålet med denne hektiske aktiviteten var ikke å skape en partiorganisasjon som var i stand til å vinne valg, og enda mindre å bygge opp en styrke som kunne utfordre Weimar-republikken militært. Nei, Hitlers hovedmål var fremdeles å etablere ideologisk koherens i bevegelsen. «Den egentlige styrken til en bevegelse», hevdet han i midten av februar 1922, lå «ikke i antallet lokale grupperinger, men i dens indre sammenhengskraft». Den evinnelige gjentakelsen av partiets posisjoner skapte lojalitet og glød. For eksempel, når myndighetene uttrykte tvil om hvorvidt «gymnastikkavdelingen» av SA bare drev med fysisk trening, svarte Hitler med å si at alle medlemmene i partiet trente, «om enn bare med munnen». Han var og ble sterk motstander av å stille til valg. Hitler mente at «det ikke fantes noe fruktbart arbeid å utrette i parlamentet», og at «individuelle nasjonalsosialister ville bli ødelagt av den parlamentariske sumpen».¹⁰⁷

De første årene av 1920-tallet brukte Hitler derfor talene til å finpusse og utvikle ideologien sin. I denne perioden var ordene – som naturligvis også var handlinger i seg selv – viktigere enn handlingene. Krigsnederlaget og dets årsaker var fremdeles det han var mest opptatt av. Hitler gjentok sin overbevisning om at krigen var forårsaket av en angloamerikansk kapitalistisk sammensvergelse. Noen ganger plasserte han «syndefallet» i Storbritannia, der en kommersiell og kolonial «misunnelse» mot Tyskland hadde drevet fram en «omringningspolitikk», og der pressen før og under krigen hadde bakvasket keiserriket som en nasjon av hunere og barbarer. Ved andre anledninger rettet han skytset mot USA. «Ikke minst fordi den sosiale velferden og den kulturelle utviklingen [i det tyske riket] var en torn i øyet på det amerikanske monopolkapitalistiske systemet», tordnet han i mars 1921, «måtte vi forsvinne». Gjentatte ganger stilte Hitler «Tysklands sosiale kultur» opp mot USAs kapitalisme. Den bitreste forakten forbeholdt han president Woodrow Wilson, som var «den internasjonale storfinansens løpegutt».¹⁰⁸

Sammenbruddet i 1918 forklarte han delvis med fiendens styrke, delvis med fiendens list, og delvis med Tysklands svakhet eller dumskap. Hitler hadde ingen illusjoner når det gjaldt «fiendens overlegne lederskap», som nesten knuste keiserriket i 1915–1916, da «en fiende som var to eller tre ganger så sterk både i antall og materiell» angrep en tysk frontlinje som var «praktisk talt uten reserver». Å kjempe mot Frankrike, og spesielt det britiske imperiet, var ille nok, men det som til slutt ble tungen på vektskålen, var USAs intervensjon. Hitler var overbevist om at dette ville ha skjedd uavhengig av ubåtkrigen. Etter tidligere å ha vært en «passiv» støttespiller for ententen gjennom våpenleveranser grep amerikanerne inn da Storbritannia og Frankrike var på randen av nederlag. Formålet var å unngå å tape «milliardene» som de allierte skyldte dem. «Amerika ble tilkalt», hevdet han, «og med det ble den internasjonale storkapitalens makt åpent involvert». Ikke bare hadde ententen enorme demografiske og industrielle ressurser til disposisjon, mente Hitler, men den hadde dessuten «torturert» Tyskland ved hjelp av en «sultblokade» mot sivilbefolkningen.¹⁰⁹

Alt dette ble etter Hitlers oppfatning gjort mye verre av en feilslått tysk strategi og av keiserrikets indre svakhet. Det største diplomatiske feiltrinnet mente han var «Tysklands troskap mot den skabbete Habsburg-staten i gode og onde dager», og at dette hadde sperret for et fredelig kompromiss med Russland. Han ga også i stigende grad uttrykk for den destruktive rollen til marxismen, en «giftig» doktrine som først hadde lammet og deretter korrumpert det tyske folk inn til margen. Den tyske motstandsviljen var blitt ytterligere undergravd av kalkulert bedrageri fra de alliertes side. Enda en gang var Wilson mål for den sterkeste fordømmelsen: Han hadde brutt løftene om rettferdig behandling i «14 punkter»-erklæringen, som hadde fått keiserriket til å kapitulere på et tidspunkt da fortsatt motstand ikke bare var mulig, men helt nødvendig. Wilson, sa han rett ut, var «årsaken til sammenbruddet», mannen som hadde sluppet USAs voldsomme makt løs på Tyskland; rottefangeren som hadde overbevist tyskerne om å legge ned våpnene med løfter om en rettferdig fred.¹¹⁰

Det som i Hitlers hode bandt alle disse forklaringene sammen, var makten og ondskapen til jødene, de viktigste bakmennene i en «internasjonal kapitalisme» som trengte «stadig flere å utbytte». Det var de som under sin jødiske bandeleder lord Northcliffe (som ikke bare ikke var jøde, men en glødende antisemitt) hadde pisket opp et voldsomt hat mot Tyskland i den britiske pressen før 1914. Det var de «internasjonale jødiske aviskonsernene», hevdet Hitler, som hadde hindret en russisk-tysk forsoning. Det var de som eide de store amerikanske selskapene som leverte materiellet til den allierte krigsinnsatsen, og som lurte det «fredsommelige» amerikanske folket til å gå til krig mot Tyskland, stikk i strid med deres fredelige natur og egeninteresse. Det var jødene som prøvde å manipulere Tysklands matforsyning og som «framskyndet revolusjonen med sult». Alt dette hendte fordi «New York-børsen» – hovedkvarteret for «den internasjonale jødedommen» – var fast bestemt på å knuse Tyskland, den siste gjenværende nasjonalstaten som «ennå ikke helt og holdent var regjert av børsene».¹¹¹ Kort fortalt var og ble Hitler fast knyttet til ideen om et livsfarlig forbund mellom verdens jøder, internasjonal kapitalisme og Angloamerika – Tysklands nemesis.

Slik Hitler så det, var krigen dessuten på ingen måte over. Tyskland var fortsatt offer for den internasjonale kapitalismen, og gang etter gang gikk han til angrep på dens ubønnhørlige makt. Han snakket om «internasjonal børs- og rentekapital» som de mest «begunstigede» i fredsavtalen. Etter «keiserrikets sammenbrudd», hevdet Hitler, hadde landet falt under «styret til den internasjonale, fedrelandsløse kapitalen, uavhengig av person, sted og nasjon». Internasjonale konferanser – som den i Genova i april 1922 – ble glatt fordømt som «børskonferanser». Hitler anså jødisk internasjonal kapitalisme og vestlig demokrati som sammenkjedet. «Internasjonal jødisk børskapital», mente han, «er drivkraften bak disse vestlig-demokratiske statene». Han satte opp følgende «ligning»: «demokrati – kapitalisme – jøde». Av alle disse grunnene, fortsatte han, var nasjonalsosialismen en «ny kraft med et mål som alltid bare kunne være antikapitalistisk».¹¹²

Hitler var ikke fullstendig imot alle former for kapitalisme, selv om han iblant ga det inntrykket. Han satte sosialdemokratenes og marxistenes altomfattende hat mot kapitalismen i kontrast til sitt eget skille mellom en angivelig livsfarlig og for det meste jødisk «internasjonal rentekapitalisme» og en nasjonalt orientert «produktiv industrikapitalisme». «Fabrikker og industrikapital», fortalte han et SA-publikum, «er nasjonale» og «hvert lands kapital forblir nasjonal». For at det ikke skulle være tvil, understrekte han at nasjonalsosialismen «kjempet mot enhver form for storkapital, uavhengig av om den var tysk eller jødisk, dersom den bygde ikke på produktivt arbeid, men på renteprinsippet, inntekt uten slit eller arbeid». Dessuten, tilføyde Hitler, «sloss [NSDAP] mot jøden ikke bare som eneeieren av denne [formen for] kapital», men også fordi han «hindret den systematiske kampen» mot den. Etter Hitlers mening var det den internasjonale kapitalismens oppsatthet på å underlegge seg nasjonale økonomier som hadde ført til verdenskrigen og den brutale Versailles-traktaten. Dette var sammenhengen han tolket de allierte forsøkene på å kontrollere den tyske jernbanen innenfor. Hitler beskyldte jødene for å prøve å «tilrive» seg den, som en del av en politikk der «det endelige målet var å ødelegge vår nasjonale økonomi og gjøre arbeidsstokken vår til slaver».¹¹³

At de allierte var fast bestemt på å utslette Tyskland, mente Hitler ble vist klart og tydelig av at blokaden ble opprettholdt også etter våpenstillstanden. «Én vil ødelegge oss fullstendig», påsto han, «én vil gjøre barna våre syke og la dem svinne hen». Kravene om krigsskadeerstatning i form av landbruksprodukter betraktet han som en plan for å redusere den tyske befolkningen ved hjelp av «sult», i samsvar med Clemenceaus angivelige ønske om å kvitte seg med «20 millioner overskudds-[tyskere]». Den største skurken var likevel Storbritannia, som Hitler anså som «den store ødeleggeren av nasjonenes helse», der tyskerne bare var det siste offeret for en mye mer omfattende, verdensomspennende utsultingsstrategi. Versailles-traktaten var dermed bare den naturlige fortsettelsen av krigsblokaden med andre midler.¹¹⁴ I Hitlers retorikk veide den angivelige kampanjen for å undergrave det tyske folkets «substans» generelt mye tyngre enn tapet av territorium.

Hovedformålet med denne strategien, påsto Hitler, var å redusere Tysklands befolkning, delvis med sult, men hovedsakelig gjennom utvandring. «Tapet av hele handelsflåten», hevdet han, kompletterte «ødeleggelsen av vår industri, og det innebærer at hovedpulsåren i hele vårt økonomiske liv har blitt skåret over». «Vi har ikke lenger noen verdenshandel», fortsatte Hitler, «og dermed har vi for øyeblikket mistet muligheten til å ernære rundt 20 millioner mennesker».¹¹⁵ «Ententen», klagde han, «ber oss om å emigrere for å ernære oss og å gjøre plass til østjødene».¹¹⁶ Hitler fryktet med andre ord at Tyskland skulle bli offer for det som i dag kalles «befolkningsutskiftning». Han mante ofte tilhørerne sine til å tenke på «tusenene av tyske utvandrere».¹¹⁷ Dette var det store traumet som lå under hele Hitlers verdensbilde: at landet var blitt tappet for sine beste elementer, og fremdeles ble det, mennesker som forlot fedrelandet for å forøke befolkningen til Tysklands rivaler, med det fatale resultatet som man hadde sett i Den store krigen. Og enda verre, mente han, var det at disse beste elementene ble erstattet av jødisk bunnfall fra Mellom- og Øst-Europa i en form for negativ seleksjon som hadde ett mål for øyet, nemlig ytterligere å undergrave det tyske folkets rasemessige integritet.¹¹⁸

Internasjonal kapital og seiersmaktene – umulige å skjelne fra hverandre i Hitlers hode – hadde med dette krympet Tyskland ned til «kolonistatus». Hensikten med Versailles, hevdet han, var «å gjøre Tyskland modent» for sin skjebne som «en koloni for den internasjonale kapitalen», å «mykne opp vårt folk» for å gjøre «internasjonale slavearbeidere» av det. Han klagde over at Tyskland var en «lønnsslave for den internasjonale kapitalen». Tyskland var ikke mer enn en «koloni for det internasjonale jødiske finanssyndikatet», mente Hitler, og det tyske folket ble med det «slave av resten av verden». I april 1922 freste han at «vi i praksis ikke lenger har et uavhengig tysk rike, men egentlig bare en koloni for resten av verden». Krigsskadeerstatningene som var fastsatt i Versailles-traktaten, mente han utgjorde et rått tyveri av tysk arbeidskraft. «Altså er vi blitt et leketøy for våre fiender», konkluderte Hitler, «et slavefolk der 10 millioner mennesker arbeider gratis for resten av verden».¹¹⁹

Alt dette var innbakt i en mer omfattende, om enn eksentrisk kritikk av europeisk imperialisme. På den ene siden var Hitler bitende kritisk mot det britiske imperiet. «Hvor var loven», spurte han, «da England oversvømte Kina og India med opium og Nord-Amerika med sprit for å undergrave folket der så det skulle bli enklere å få herredømme over dem?» Han anklagde dessuten britene for å ha «redusert det irske folket fra 8,5 til 4,5 millioner [gjennom hungersnøden i 1840-årene]», og «kynisk [å ha] latt» rundt 29 000 boerkvinner lide en elendig død i «Sør-Afrikas konsentrasjonsleirer». Han ga de svarte den tvetydige komplimenten at han heller ville ha «100 negre i salen enn én jøde».¹²⁰ På den annen side protesterte ikke Hitler så mye mot kolonialismen som mot det han senere skulle kalle «negrifiseringen» av tyskerne.¹²¹ «Dere trenger egentlig ikke bukser», la han i munnen på de allierte, «negrene har det ikke heller». Tyskland selv, klagde han, var blitt «en plantasje der avkastningen tilfalt den utenlandske kapitalen». De hadde falt enda lavere enn «negerrepublikken Liberia», som i hvert fall hadde selvbestemmelse. Faktisk er det slik, jamret han, at «i dag er enhver hottentottstat i stand til å skalte og valte med Tyskland», kanskje en henvisning til at både Haiti og Liberia var signatarer til Versailles-traktaten fordi de var med i den allierte koalisjonen. Kort fortalt fryktet han at Tyskland «snart [skulle] rykke ned til en plass på linje med India, Irland eller Egypt». Tyskland, konkluderte Hitler, var fullstendig trellbundet, det ble regnet som «mindre enn en niggerstat [sic]».¹²²

Ideen om at Tyskland var lagt i lenker og redusert til lignende status som en afrikansk koloni, var utbredt på denne tiden, ikke bare i høyreekstreme kretser. Viktor Klemperer, en jøde som hadde kjempet i krigen i samme divisjon som Hitler, og som senere ble offer for nazismen, skrev at «måten som ententemaktene snakker om og til Tyskland på, gjør meg like bitter som om jeg personlig var blitt behandlet som en neger»;¹²³ ved en annen anledning sammenlignet han hjemlandets stilling med Kongos. Mange tyskere opplevde okkupasjonen, krigsskadeerstatningene og styrker fra fiendens kolonier på tysk jord ikke bare som en form for underkastelse, men også som en kastrering,¹²⁴ en følelse som var utbredt fra ytterste høyre til SPD og til og med kvinnesaksgrupper som var opptatt av seksualisert vold.¹²⁵ Det Weimar-Tyskland som Hitler virket i, var altså både kolonisert og postkolonialt i en epoke som fortsatt var preget av vestlig imperialisme.¹²⁶ Nederlaget for vestmaktene hadde snudd opp ned på den internasjonale raseordenen.

Faktisk hadde det lenge vært tvil i den anglosaksiske sfæren om hvorvidt tyskerne egentlig var hvite. Så langt tilbake som i 1751 hadde Benjamin Franklin i sitt essay «Bemerkninger vedrørende menneskehetens økning, befolkningen av land etc.» nevnt dem sammen med spanjoler, italienere, franskmenn, russere og svensker som et folk med «mørk hudfarge». De eneste han «unntok», var «sakserne» – her mente han antagelig nedersakserne, etterkommerne etter dem som hadde kolonisert England. Disse, mente Franklin, «utgjør sammen med engelskmennene hovedtyngden av hvite mennesker på jordens overflate». I nyere tid, i 1916, utga den framstående amerikanske raseteoretikeren Madison Grant boka The Passing of the Great Race («Den store rases undergang»)¹²⁷, som likeledes tilkjente tyskere og skandinaver en markant lavere rasemessig verdi enn anglo-keltere, selv om de var å foretrekke framfor østeuropeere, jøder og svarte; mer om dette senere.

Det rasefunderte raseriet mot behandlingen av Tyskland gjorde noen nasjonalsosialister til antiimperialister og fikk dem til å sympatisere med jordens fordømte, men ikke Hitler. Mot slutten av 1922 kunne britisk etterretning melde at han deltok på et møte med egyptiske, tyrkiske, indiske og irske revolusjonære i München.¹²⁸ Antagelig var han der på oppfordring fra grev Ernst Reventlow, en tidlig nazist som later til å ha hatt en viss genuin aktelse for disse bevegelsene fordi også de var ofre for britisk imperialisme. Også Karl Haushofer støttet de indiske nasjonalistenes målsettinger. Hitler beholdt for sin del ikke bare en forakt for rettighetene til ikke-europeiske folkeslag, men stilte seg også skeptisk til hvorvidt de kunne ha noen politisk verdi i kampen mot det mektige Angloamerika.

Enda verre enn vestmaktenes gammeleuropeiske imperialisme var, ifølge Hitler, jødenes mål om global dominans, der tyskerne ville bli de fremste skadelidende. Med henvisning til Sions vises protokoller hevdet han å ha avslørt en stort anlagt plan om verdensherredømme. Det endelige målet med politikken som ble ført mot Tyskland og andre uavhengige stater, mente Hitler i begynnelsen av 1921, var opprettelsen av en «jødisk verdensstat». Han vendte flere ganger tilbake til dette temaet i løpet av de neste to årene, og snakket om «de jødisk-imperialistiske planene for verdensherredømme», «det jødiske verdensdiktatur» og jødenes «endelig mål: verdensherredømme [og] ødeleggelsen av nasjonalstatene». I notatene til en av talene stilte Hitler disse forbindelsene glassklart opp i en punktliste: «Verdensherredømme med en jødisk hovedstad – Sion – det betyr trellbinding av verden: verdensbørs – verdenspresse – verdenskultur. Verdensspråk. Alt for slaver under én herre.»¹²⁹ På denne måten knyttet Hitler sammen tyskernes vestlig-imperialistiske, jødiske og kapitalistiske fiender.

Tyskland var på ingen måte det eneste offeret. Russlands situasjon var enda mindre misunnelsesverdig. De «internasjonale pengemaktene», hevdet han, var ute etter «Russlands naturressurser». Bolsjevismen var en uunnværlig del av dette målet, slik den også var det i Tysklands tilfelle: en del av «jødisk storkapitals ønske om å ødelegge Russland fullstendig for å maksimere profitten». Dette er ytterligere et bevis på Hitlers holdning til kommunismen, som han betraktet mer som en sykdom enn en militær trussel i seg selv. Bolsjevismen hadde «ødelagt» Russland, ved å innføre tolvtimersdagen, påtvinge russerne «den jødiske knutepisken» og gjennomføre et «massemord på intelligentsiaen». Slik var Russland blitt «fullstendig overlatt til sult og fattigdom». «I Russland», advarte Hitler med henvisning til hungersnøden der, er «30 millioner såkalte ‘proletarer’ oppgitt og nødlidende og nødt til å rote rundt i gresset etter røtter» å spise. Da den sovjetiske utenriksministeren Tsjitsjerin under Genova-konferansen åpnet for at vestlige myndigheter kunne investere hos dem, kommenterte Hitler at «den internasjonale verdenskapitalen fikk tillatelse til å utbytte og plyndre disse områdene» og redusere «den vanlige russer til intet mer enn et ordrenummer». «Hele Russland i dag», avsluttet han, «er ikke annet enn en ødelagt kultur og en koloni moden for å bli utbyttet av utenlandsk kapital».¹³⁰

Det er innenfor denne konteksten vi bør se Hitlers holdning til kommunisme og Sovjetunionen, en holdning som var i stadig utvikling. Iblant antydet han at bolsjevismen og den internasjonale kapitalismen arbeidet i tospann. Han snakket om hvordan jødisk kapitalisme angivelig brukte kinesiske «kulturvoktere» i Moskva og svarte «bøddelhåndlangere» ved Rhinen, mens sovjeterne «vandret arm i arm med storbankierer» i Genova. Jødene, mente Hitler, «hadde sine apostler i begge leirer» og dermed agenter både på «høyre-» og «venstresiden».¹³¹ Av og til hevdet Hitler at kommunismen var hovedtrusselen.¹³² Det er også riktig at etter at bolsjevikene seiret i den russiske borgerkrigen, spilte trusselen fra den internasjonale kommunismen en større rolle i tenkningen hans enn den hadde gjort i 1919.¹³³ Hitler mante nå til «overvinnelse og utryddelse av det marxistiske verdensbildet». «Utviklingen i Russland må følges tett», advarte han, for så snart kommunistene hadde «konsolidert sin makt», ville de «trolig rette den mot oss».¹³⁴

Til tross for alt dette betraktet Hitler fremdeles ikke kapitalismen og kommunismen som to likeverdige sider av den samme jødiske medaljen. Han fortsatte å regne bolsjevismen som mindre av en trussel i seg selv enn som et instrument som den internasjonale jødiske kapitalismen benyttet for å underminere nasjonaløkonomiene og mørne dem for overtakelse gjennom den internasjonale finanskapitalen (både jødisk og ikke-jødisk). Selv etter at borgerkrigen var avgjort og den sovjetiske makten i Russland var etablert, betraktet han bolsjevismen primært som et våpen i arsenalet til den internasjonale kapitalismen. «Nord [-Tyskland]», advarte Hitler, ville bli tildelt «bolsjevismen», mens sør var utpekt som et «fransk protektorat». Formålet med dette grepet påsto han var den «endelige underkastelsen» av 70 millioner tyskere for å forvandle dem til «arbeidere for hele verden!» «Dette», mente Hitler, «er det endelige målet til den overnasjonale børsmakten».¹³⁵ På et overordnet plan rettet retorikken og oppmerksomheten hans seg fremdeles i svært stor grad mot trusselen fra vestmaktene og den internasjonale finanskapitalismen.

Av denne årsaken var Hitler skarp motstander av alle former for internasjonalisme, ikke bare fordi han foraktet den av prinsipp, men fordi han så på den som humbug. Delvis rettet han sinnet mot den tyske venstresiden, som med sine universelle prinsipper, ifølge Hitler, hadde gjort Tyskland forsvarsløst i krigen og i etterspillet av den. Derfor, mente han, «[bør vi] frigjøre oss fra illusjonen om [den sosialistiske] internasjonalen og [ideen om] brorskap mellom folkene». Hitlers viktigste innvending mot internasjonalismen var likevel at den rett og slett tjente interessene til de imperialistiske vestmaktene. Hvor var den internasjonale retten, spurte han, da Ludvig 14. plyndret Tyskland på slutten av 1600-tallet, da britene bombarderte det nøytrale København i 1807 og sultet ut og underkuet irene, eller da amerikanerne ryddet urbefolkningen av veien. Det hadde ikke unnsluppet Hitlers oppmerksomhet at «i hjemlandet til oppfinneren av Folkeforbundet [Wilsons USA] blir Forbundet avvist som en utopi, som galskap». Det fantes ikke engang noen rasesolidaritet mellom hvite, beklagde Hitler seg, for hadde ikke Frankrike sendt «kamerater fra Afrika i solidaritet for å trellbinde og sette munnkurv på befolkningen ved Rhinen». Av denne grunnen forkastet Hitler hele ideen om internasjonale styrende organer og hevdet at «Folkeforbundet ikke er annet enn et holdingselskap for ententen, som ønsker å sikre gevinstene den har tilranet seg».¹³⁶

Som om ikke alt dette var ille nok, ble Tyskland også hjemsøkt av en kronisk indre svakhet. Hitler fordømte det «såkalte slaget mot Berlin» – dette var en gjenganger i den politiske retorikken til alle partier og klasser i Bayern – som en «dekkoperasjon for målet om å kaste Tyskland tilbake til sin tidligere maktesløshet og fragmentering ved å eliminere den keiserlige hovedstaden», og å få landet til å «blø i hjel» gjennom opprettelsen av «to like store, rivaliserende enkeltstater» som var dømt til å leve i «evig broderlig strid».¹³⁷ Uenigheten utspant seg ikke bare på det retoriske planet. Hitlers første opptreden i en rettssal i München kom som følge av en fysisk konfrontasjon med den bayerske partikularisten Otto Ballerstedt. I en to timer lang taleflom fordømte han Ballerstedts agitasjon i pressen og anklagde ham for å jobbe for en oppløsning og ødeleggelse av det tyske riket. Det bayerske forbund (Bayernbund), mente Hitler, påsto at det «bare ønsket en utvikling i føderal retning», men «i realiteten» hamret Ballerstedt løs på selve Tyskland og forfulgte derfor «det samme målet som Frankrike hadde gjort i tre hundre år».¹³⁸

Det er verdt å merke seg at det første oppdraget til NSDAPs nye paramilitære gruppe, som ble gjennomført allerede før den ble døpt til SA, ikke var et angrep mot jøder, kommunister eller sosialdemokrater, men mot et møte som Ballerstedts Bayernbund holdt i Löwenbräukeller sommeren 1921 under slagordet «Vi vil ikke svikte Bayern».¹³⁹ Hitler ledet et angrep der Ballerstedt ble hardhendt behandlet, og politiet til slutt ble tilkalt for å skille partene. For den voldelige framferden innkasserte han en kort fengselsstraff.¹⁴⁰ Det er derimot ikke dokumentert at Hitler personlig noen gang la hånd på en jøde, hverken da eller senere. Hitlers kampanje mot bayersk føderalisme generelt og vendettaen mot Ballerstedt spesielt fortsatte gjennom hele 1920-tallet og varte helt til han fikk ham drept under «de lange knivers natt».

Hitlers syn på utenrikspolitikk var, som vi har sett, sterkt ideologisk. Når det er sagt, begynte han også å utvikle et skarpt blikk for geopolitikk. Delvis knyttet han an til det rådende perspektivet som vektla Tysklands sentrale plassering i Europa og resulterende sårbarhet for «omringning». Han snakket om «vårt fedrelands stilling, som geografisk er en av de mest uheldige i Europa». Hitler raste gjentatte ganger mot «ententens forsøk på å omringe Tyskland». Punktet der Hitler gikk mye lenger enn den nasjonalistiske hovedstrømmen, var det stadig viktigere spørsmålet om plass, «die Raumfrage» – i løpet av de første årene av 1920-tallet økte bruken av ordet eksponentielt. I midten av april 1920 klagde Hitler over at «verden var så urettferdig fordelt». Fire måneder senere kommenterte han at Tyskland led av en lammende mangel på plass sammenlignet med Storbritannia, som kontrollerte omtrent en fjerdedel av jordkloden. I mars 1921 fordømte Hitler det urettferdige i at britene, med deres lavere innbyggertall, disponerte «tre fjerdedeler av hele verden», mens det mer folkerike Tyskland måtte klare seg med betraktelig mindre plass. Denne oppfatningen av at det var en forbindelse mellom Tysklands «ufordelaktige militære plassering» og «umuligheten av å sikre matforsyningen i Europa»¹⁴¹ holdt Hitler fast ved til det siste.

Årsaken til denne ulike fordelingen, mente han, var verdenskapitalismen og det globale styringssystemet som var knyttet til den. «Den internasjonale kapitalistiske utbyttingen må bekjempes», forlangte Hitler, og det samme gjaldt «den internasjonale rentekapitalen». «Vi vil gjøre verdensslaver om til verdensborgere», erklærte han. For å oppnå dette måtte «vårt tyske folk frigjøres fra det internasjonale verdensslaveriets lenker». Dette betydde igjen at Tyskland var nødt til å gjenvinne sin militære handlefrihet. «Tyskeren er enten en fri soldat», mente Hitler, «eller en hvit slave».¹⁴² Han oppfordret derfor det tyske folket til å ta fram det gamle visdomsordet om at «den som ikke vil være hammer, må være ambolt», og tilføyde at «vi er en ambolt i dag, og vi kommer til å bli slått inntil ambolten blir til en hammer», det vil si et «tysk sverd». Ideen om at Tyskland måtte bli en «hammer» for å slippe å være en «ambolt» var et vanlig bilde på den tiden, og Hitler vendte tilbake til den en rekke ganger.¹⁴³

Kort fortalt lå roten til Tysklands uføre ifølge Hitler i undertrykkelse utenfra. «Før vi har frigjort Tyskland fra fredstraktatenes lenker», hevdet han, «kan det ikke finnes noen mulighet for økonomisk utvikling for nasjonen». «Frigjøringen av Tyskland», fortsatte han, var «kun mulig ved hjelp av nasjonalt politisk samhold hjemme og ute».¹⁴⁴ I så måte var han en eksponent for utenrikspolitikkens tradisjonelle forrang, og vektleggingen av Tysklands geopolitiske sårbarhet og «plassmangel» var alminnelig på den tiden. Det er også klart at han så trellbindingen av det tyske riket som et produkt ikke bare av fiendens styrke, men også av tyskernes egen svakhet. Dette presset fram en annen slags utenrikspolitikkens primat, en som var rettet mot å mobilisere alle nasjonens indre ressurser mot den ytre fienden, et annet velkjent tema i prøyssisk-tysk politisk tenkning.¹⁴⁵ Skulle man ha noe håp om en kraftfull tysk utenrikspolitikk, mente Hitler, måtte den «bygges på en radikal innenrikspolitisk endring».¹⁴⁶

I denne sammenhengen kunne nederlaget i 1918 bli meget nyttig. Akkurat som katastrofen i 1806 hadde ført til frigjøringskrigene i 1813, håpte Hitler at nederlaget i 1918 og ydmykelsen i Versailles skulle etterfølges av en nasjonal reisning; «fall», «renselse» og «gjenfødelse» var hyppig brukte uttrykk i Weimar-Tyskland.¹⁴⁷ I sin retorikk etterlignet Hitler bevisst den store patriotiske martyren Johann Philipp Palm, en bokhandler fra Nürnberg som ble henrettet av Napoleon i Hitlers hjemby Braunau for å ha skrevet den oppildnende pamfletten «Tyskland i sin dypeste fornedrelse». Det var trolig her Hitler for første gang ble kjent med Carl von Clausewitz’ idé om at dersom man ikke yter sterk motstand mot utenlandske makter, blir det vanskeligere å oppnå en gjenreisning i ettertid. Han var overbevist om at Tyskland hadde kapitulert for tidlig i 1918, at landets ledere burde ha mobilisert hele den våpenføre befolkningen i et siste masseoppbud som kunne ha inspirert senere generasjoner til motstand. Denne overbevisningen skulle følge Hitler gjennom hele karrieren, og den ble relevant igjen da Tyskland nok en gang sto overfor et militært nederlag i 1944–45.¹⁴⁸

Hitler avviste de vanlige løsningene på Tysklands uføre. Han lurte på om sionismen kunne være en løsning på «jødespørsmålet», men forkastet raskt den tanken. Jødenes arbeid for en egen stat betraktet Hitler som et bevis på at de hadde en nasjonal identitetsfølelse, til tross for all den internasjonale retorikken. «Jødene», skrev han, var «ett folk» som «identifiserte seg selv som et folk (sionister)». «Beviset» på dette, fortsatte Hitler, var «Palestina». Hitler stilte seg imidlertid dypt skeptisk til at det sionistiske prosjektet kunne lykkes, for det brøt fullstendig med jødens natur. Det «ariske» statsbegrepet, påsto han, var «territorielt», mens de parasittiske jødene bare kunne livnære seg av eksisterende stater, aldri stifte sin egen. Jøder «kan ikke bygge opp en stat», hevdet han, fordi de var «ute av stand til å bygge opp en stat». Videre, dersom en slik stat ble opprettet, trodde Hitler at den bare ville forsterke den jødiske trusselen. «Den planlagte sioniststaten ‘Jerusalem’», mente han, burde ikke betraktes som et område for nasjonal jødisk bosetting, men snarere som «hovedkvarteret for jødenes globale maktplaner for utbytting og nedrige aktiviteter». Hitler holdt resten av livet fast ved at opprettelsen av en jødisk stat, i Palestina eller hvor som helst ellers, kun ville skape nok et brennpunkt for den internasjonale jødedommen.¹⁴⁹

Han stilte seg dessuten dypt kritisk til alle planer, både det tidligere keiserrikets og de nåværende Weimar-regjeringenes, om å bringe Tyskland ut av uføret ved hjelp av økonomisk vekst eller handel. I 1890-årene hadde kansler Caprivi gjort seg bemerket ved å si at Tyskland måtte eksportere varer om det ikke skulle eksportere mennesker. I 1920-årene mante Stresemann og andre ledere tyskerne til å skape et bedre liv ved hjelp av økonomisk aktivitet, og argumenterte for det vi i dag ville kalt en mer geoøkonomisk strategi for å forsvare nasjonale interesser. Hitler avviste denne «rent økonomiske måten å se ting på» og kalte det «den største feiltakelsen i tysk politikk de siste tiårene». «Den fredelige overtakelsen av [verdens-] makt med økonomiske midler», fortsatte han, «har vært en fiasko». «Industrialiseringen [og] den fredelige erobringen av verden», hevdet Hitler, var dømt til å mislykkes fordi man «ikke tok med i beregningen at det ikke kan være noen økonomisk politikk uten sverdet [og] ingen industrialisering uten makt». «Økonomien», forklarte han, «er kun av sekundær betydning». «Hovedsaken», understrekte Hitler, «er nasjonal stolthet, [og] fedrelandskjærlighet».¹⁵⁰ Politikkens forrang i Hitlers tenkning kunne ikke vært uttrykt klarere.

Hitler ønsket heller ingen gjenoppliving av keiserriket. Han var meget kritisk til den tradisjonelle høyresidens manglende evne til å kommunisere med den fremmedgjorte tyske arbeiderklassen og få dem inn i den nasjonale folden igjen. «Hvorfor ga man ikke folket allmenn stemmerett» når man tross alt ba det ofre livet på slagmarken? spurte han med henblikk på den restriktive prøyssiske «treklassestemmeretten» fram til 1918, som favoriserte den jordeiende eliten. Hovedspørsmålet, erklærte Hitler, var ikke statsformen i seg selv, men hvilken ordning som ga tyskerne størst sjanse til å frigjøre seg fra den ytre undertrykkelsen. Her var det bemerkelsesverdig liten endring i synspunktene hans gjennom første del av 1920-årene. Spørsmålet var ikke, sa han i april 1920, hvorvidt Tyskland skulle være «et monarki eller en republikk», men snarere «hvilken statsform som var best for folket». «Vi behøver en tvers igjennom genial diktator om vi skal klare å reise oss igjen.» «Vi fetisjerer ikke styringsformer», forklarte han i november 1921, «det eneste som teller, er ånden som holder statsstyret oppe. Det eneste avgjørende må være hele det tyske folks velferd». I juli 1922 etterlyste han «et tysk rike, en germansk stat, og om det så måtte være, en tysk republikk». I 1923, mens Tyskland ble rystet av indre uro, separatistbevegelser og fornyet utenlandsk okkupasjon, sa han at «statsformen stiller i annen rekke, bak fedrelandets behov».¹⁵¹ Hitlers konstitusjonelle synspunkter var ikke bundet til glansen fra keiserriket, men fokuserte på dagens og morgendagens krav.

Tysklands frelse, hevdet han, måtte begynne med en dyp indre forvandling. «Først må den indre fienden ødelegges», mente han, «deretter vil det bli enkelt å knuse den ytre fienden». Hitlers økonomiske politikk var vag på dette stadiet, bare for en skisse å regne, men hovedtendensen var ikke til å ta feil av. Han krevde at hele bank- og finanssystemet skulle nasjonaliseres, for dermed å «bryte renteslaveriet», et begrep han hadde lånt fra Gottfried Feder.¹⁵² Målet hans var ikke hovedsakelig marxistenes offentlige eierskap, men nasjonal kontroll over styringsmekanismene i internasjonal finans. Hitler hadde ennå ikke gått inn for den fysiske ødeleggelsen av verdens jøder, men elimineringen av de tyske jødene lå allerede i kortene, i det minste i forbindelse med en framtidig krig, i tilfelle de nok en gang skulle opptre som femtekolonnister.¹⁵³ Allerede i Gemlich-brevet fra september 1919 hadde han forlangt en «fullstendig fjerning av jødene»,¹⁵⁴ og i et brev fra august 1920 rapporterer en korrespondent at Hitler mente at «basillen» måtte «utryddes» for å sikre det tyske folks overlevelse.¹⁵⁵ Innenrikspolitikk var i bunn og grunn utenrikspolitikk, på den ene eller andre måten.

Hitler uttrykte seg mye mer detaljert når det gjaldt behovet for å gjenoppbygge den indre enheten i Tyskland, spesielt forholdet mellom klassene. Sentralt i prosjektet hans lå forsoningen mellom tyske arbeidere og nasjonen, etter at arbeiderne var blitt holdt utenfor i keiserriket. Hitler forsvarte arbeiderne mot vanlige beskyldninger fra konservativt hold om at de var «slyngler uten fedreland» som hadde sluntret unna i krigen. Det burde «endelig» utkjempes en kamp, ropte han, mot den destruktive ånden som hadde preget Tyskland i et århundre, nemlig «klasseinteressenes og det sosiale hovmodets ånd». Av denne grunnen var Hitler sterk tilhenger av Bismarcks banebrytende sosiale reformer, selv om han mente de ikke hadde gått langt nok. En tilhører fortalte at Hitler «anklagde den gamle staten» for å ha «behandlet de sosiale reformlovene som veldedighet snarere enn noe folk var berettiget til», og for ikke å ha «overvunnet kløften mellom tanke- og kroppsarbeidere», men i stedet gjort seg til «talsmann for den etablerte samfunnsordenen». Resultatet var at keiserens Tyskland ikke hadde klart å beskytte folket mot å bli fordervet av «jødisk mammonisme».¹⁵⁶

Hitler bekjente seg derfor til «sosialismen», men ikke slik sosialdemokratene, de uavhengige sosialistene eller kommunistene kjente den. «Nasjonal» og «sosial», mente han, var «to identiske begreper». «Sann sosialisme lærer den mest ekstreme utførelse av ens plikter», forklarte Hitler, «virkelig sosialisme i folkets høyeste form». «Marxisme er ikke sosialisme», påsto han, «jeg skal ta sosialismen vekk fra sosialistene». Det var dette ordene «arbeider» og «sosialist» i partinavnet betydde. Det var «ikke rom», sa Hitler, for «klassebevisste proletarer» i partiet, slik det heller ikke var rom for et «klassebevisst bursjoasi».¹⁵⁷ Han henvendte seg gjentatte ganger til arbeiderne.¹⁵⁸ Alt dette forklarer Hitlers ambivalente holdning til kommunister, som han ikke bare så på som gode menn som var ført på villspor, men også som folk med et mer sympatisk lynne enn det lunkne borgerskapet som klamret seg til den trygge middelveien. «Jeg vil heller bli hengt i et bolsjevikisk Tyskland», bedyret han, «enn bli salig i et fransk Sør-Tyskland». En observatør kommenterte at Hitler «fridde til kommunistene» og sa at «de to ytterkantene, kommunister og studenter, burde føres sammen». Sentrum, hevdet han, var fullt av ubrukelige «spyttslikkere» (Schleimsieder), mens «kommunistene hadde slåss for sine idealer med våpen, og bare blitt ført på villspor». Det eneste de trengte, var å bli ledet i retning av «den nasjonale saken».¹⁵⁹ Når det gjaldt tyske kommunister, hatet Hitler synden, men elsket synderen.

Selv om Hitler mente at Tysklands frelse lå i en nasjonal oppvåkning, gjorde ikke det ham blind for utenlandske modeller. Tvert imot, ettersom han alltid tenkte innenfor en internasjonal kontekst, var han spesielt interessert i de sterke sidene til rivaliserende makter. Hitlers hovedmodell her var Storbritannia. «Britene», innrømte han, «har rett til å være stolte som folk». Vitaliteten deres bygde på befolkningens «usedvanlige begavelse». De hadde «den britiske nasjonalfølelsen som vårt folk i så stor grad mangler», og de hadde bevart «rasemessig renhet i koloniene». Med det siste mente han at det knapt forekom blandede ekteskap mellom bosettere og koloniadministrasjon og den innfødte befolkningen. I motsetning til Tyskland, som først var blitt forent i 1871, dro britene nytte av «en århundrelang politisk-diplomatisk tradisjon». Til forskjell fra Tyskland hadde de erkjent den virkelige sammenhengen mellom politikk og økonomi. «England har forstått det første prinsippet for statens velferd og eksistens», hevdet Hitler, «og har i århundrer opptrådt etter prinsippet om at økonomisk makt må veksles inn i politisk makt», og «at politisk makt må brukes til å beskytte det økonomiske livet». «Det er visse ting som gjør at britene kan utøve verdensherredømme», forklarte han: «en sterkt utviklet nasjonal identitetsfølelse, klar rasemessig enhet og til slutt evnen til å gjøre om økonomisk makt til politisk makt, og politisk makt til økonomisk makt».¹⁶⁰

Hitlers tanker om Storbritannia inneholdt imidlertid to dype selvmotsigelser. For det første kalte han det en «andre jødedom»,¹⁶¹ hvilket ikke stemte særlig godt overens med respekten han ellers ga uttrykk for. Hitler anså britiske jøder som hovedsakelig urbane og så godt integrerte «at de framsto som britiske», noe som hindret framveksten av antisemittisme der. Hvis dette var sant, kunne det – slik Hitler så det – forklare den britiske antipatien mot Tyskland, men han forklarte ikke hvorfor et Storbritannia så til de grader gjennomsyret av jøder ikke var enda svakere enn Tyskland. Dette paradokset i kjernen av Hitlers syn på britene ble aldri løst. For det andre lå det en åpenbar selvmotsigelse i at Storbritannia var blitt stort under det parlamentariske systemet, som han foraktet så sterkt. Det er imidlertid grunn til å tro at han mente at et representativt styresett passet for briter, men ikke for tyskere. «Hvis alle tyskere hadde tilhørt den nedersaksiske stammen [den som engelskmennene i stor grad stammer fra – og den eneste som Benjamin Franklin anså som fullstendig hvit]», sa han, «ville den republikanske statsformen kanskje ha vært best egnet» til å gjøre staten i stand til «å ri av alle stormer og få tilgang til de beste elementene for å styre landet». «For det er ikke tilfellet [i Tyskland]», fortsatte Hitler, «det tyske folk vil alltid trenge et idol i form av en monark».¹⁶² Det var et tidlig tegn på Hitlers dype frykt for utblanding av den tyske rase, ikke så mye på grunn av utfordringen fra jødene som fra de verdensdominerende anglosakserne.

Hitler ble også stadig mer interessert i USA, som han begynte å se på som et magasin for alle de (etter hans mening) beste europeiske raseelementene, inkludert den angivelig beste typen tyskere. Han sa at til forskjell fra Tyskland, som slapp inn svermer av østjøder, «får ikke gule folk lov til å bosette seg i Amerika».¹⁶³ I august 1922 ble han kjent med Kurt Lüdecke, som hadde oppholdt seg i USA i forretningsøyemed, og som senere skulle bli Hitlers utsending til den andre siden av Atlanteren.¹⁶⁴ Midt i den måneden skrev Rudolf Hess på Hitlers vegne til den legendariske bilfabrikanten og glødende antisemitten Henry Ford for å be om støtte.¹⁶⁵ Dessuten var Angloamerika også i ferd med å fatte interesse for Hitler. Han hadde vært på radaren til det britiske utenriksdepartementet allerede i 1920, og fra annen halvdel av 1922 var han fast etablert som en figur å regne med, uten at det ble gjort noe forsøk på å opprette kontakt med ham.¹⁶⁶

Den amerikanske ambassaden besluttet derimot, trolig påvirket av Mussolinis kupp i Italia, å ta en nærmere kikk på denne fremadstormende politikeren. I november 1922 reiste USAs assisterende militærattaché i Tyskland, kaptein Truman Smith, ned fra Berlin og møtte Hitler i München den 20. den måneden. Hitler mente at han var amerikanernes beste sjanse til å holde bolsjevikene ute av Tyskland, fordømte monarkiet som «en absurditet», hevdet at «diktatur» var det eneste svaret, nektet for å ha planer om en krig mot Frankrike, og raste mot «tidens misbruk av kapital».¹⁶⁷ Riktig nok var alt dette ting som amerikanerne ønsket å høre – bortsett fra det om kapitalismen – men det gjenspeilte også Hitlers virkelige synspunkter. Uansett så virker det som de to mennene – begge Wagner-fans – fant tonen. En «fantastisk demagog», skrev Smith noen dager senere. «Jeg har sjelden hørt en så logisk og fanatisk mann snakke. Han må ha en enorm makt over mobben.»¹⁶⁸

Det var Smith som rett etter dette møtet satte Hitler i kontakt med Ernst «Putzi» Hanfstaengl. Hanfstaengl var innbegrepet på det forholdet mellom Tyskland og USA som skulle spille en så sentral rolle i Hitlers tenkning og politikk de neste 20 årene omtrent. Hanfstaengls morfar, Wilhelm Heine, hadde utvandret til Amerika som en liberal flyktning fra den mislykkede 1848-revolusjonen. Han klatret til brigadegeneral i unionshæren og var kistebærer i Lincolns begravelse.¹⁶⁹ Hanfstaengls far eide en stor kunsthandel i München. Selv vokste Hanfstaengl delvis opp i USA, der han studerte ved Harvard-universitetet og kjente den unge Franklin Delano Roosevelt. Fra 1912 hadde han ledet New York-filialen av farens firma. Under krigen, der en av brødrene hans falt mens han kjempet på tysk side, oppholdt Hanfstaengl seg i USA. Forretningen ble imidlertid ruinert da USA gikk inn i krigen og det ble forbudt å handle med fienden. Hanfstaengl ble kategorisert som fiendtlig utlending: Insideren var blitt outsider.

Det neste året var Hanfstaengl og Hitler nesten daglig i kontakt. Hanfstaengl innprentet Hitler ikke bare den enorme industrielle og demografiske makten til USA, men også det at hver eneste tysker hadde en nær slektning der eller et annet sted i verden, noe Hitler allerede var godt klar over. Han argumenterte for at partiet trengte en koordinert strategi overfor utenlandske medier for å nå utover landets grenser.¹⁷⁰ Hanfstaengl ble i praksis NSDAPs internasjonale pressesekretær. Han underholdt dessuten Hitler med pianoet sitt og spilte et repertoar som ikke bare inneholdt Wagner, men også fotballmarsjer fra Harvard. Kaptein Mayr husket senere «de amerikanske salgsmetodene» som ble brukt for å formidle nazibudskapet.¹⁷¹ Dermed ble USA i økende grad ikke bare en rival, men også et forbilde. Som med Storbritannia lå det naturligvis en selvmotsigelse også i Hitlers syn på jødenes makt i USA og den underliggende rasemessige styrken han mente kjennetegnet landet.¹⁷² Heller ikke dette paradokset ble noen gang løst, likevel er det nøkkelen til å forstå både opprinnelsen til hele verdensbildet hans og hendelsene som førte til hans undergang 20 år senere.

Noe som var mer direkte relevant for Tysklands vanskelige stilling, var de dramatiske eksemplene på nasjonal oppvåkning fra nyere tid, tilfeller der et folk hadde reist seg fra nedgang eller katastrofalt nederlag. Overraskende er det kanskje at Hitler var åpen for inspirasjon fra Frankrike. «Den franske revolusjon var nasjonal og oppbyggende», mente han, «mens en tysk sådan ville være internasjonal og ødelegge alt». Likeledes så Hitler positivt på senere fransk radikalisme. «Da Frankrike brøt sammen ved Sedan», skrev han, «gjennomførte man en revolusjon for å redde den synkende trikoloren!» «Krigen ble utkjempet med ny kraft», fortsatt han, og «viljen til å forsvare staten skapte den franske republikken i 1870» og gjenreiste med det «Frankrikes nasjonale ære». Dette viser at Hitlers fundamentale innvendinger ikke gjaldt «ideene fra 1789», som han knapt nok nevnte. Det virkelige traumet – som vi skal komme tilbake til senere – var fragmenteringen av Tyskland som begynte med freden i Westfalen i 1648.¹⁷³

Hitlers mest umiddelbare inspirasjonskilder utenlands var imidlertid de to landene som hadde gjennomgått en grunnleggende forvandling siden krigens slutt. Det første av disse var Kemal Atatürks Tyrkia, som reiste seg fra ruinene av det osmanske riket og beseiret grekerne i 1922.¹⁷⁴ Tyskland hadde sunket så lavt, sa Hitler i midten av september 1922, knapt ti dager etter at Atatürk hadde gjenerobret Smyrna, at «man må si i dag at den simpleste tyrker er mer av et menneske enn vi er». For det andre var han begeistret for Italia, der Mussolini og hans fascister tok makten med den ikoniske «marsjen mot Roma» i slutten av oktober 1922. Kort tid etter kommenterte Hitler selvtilfreds: «Én kaller oss tyske fascister», og la til at han ikke ønsket å ta stilling til «hvorvidt sammenligningen er treffende». Han ble snart mer åpenhjertig, og forlangte at det skulle «etableres en nasjonal regjering i Tyskland etter den fascistiske modellen». Et år senere sa han til en journalist fra den engelske avisen Daily Mail: «Dersom en tysk Mussolini blir Tyskland til del, vil folk falle på kne og tilbe ham mer enn Mussolini noen gang er blitt tilbedt.»¹⁷⁵

Hitler brøt nå med den alminnelige nasjonalistiske og revisjonistiske konsensusen, som krevde at Italia skulle frasi seg det tysktalende Sør-Tyrol. Han mente at enhver ny «nasjonal regjering» bare ville klare å etablere seg hvis den innkasserte noen større triumfer. Noe slikt ville bli vanskelig å oppnå på den økonomiske fronten, mente Hitler, så den beste muligheten var innlemmelsen (Anschluss) av Østerrike. Det ville kreve ikke bare britenes, men også italienernes godkjennelse. Dessuten burde Tyskland legge seg mer generelt på linje med Mussolinis Italia, «som har opplevd sin nasjonale gjenfødelse og har en stor framtid». Av begge disse årsakene fordømte han de andre nasjonalistenes «babling» om Sør-Tyrol i de sterkeste ordelag, og understrekte at «det finnes ingen følelser i politikken, bare kjølig beregning av interesser».¹⁷⁶ Det er verdt å merke seg at Hitlers ønske om en allianse med Italia primært var drevet av geopolitiske hensyn, ikke ideologisk slektskap, for han gikk inn for dette ikke bare lenge før fascistenes maktovertakelse, men også før han nevnte Mussolini for første gang.¹⁷⁷

Hitler sa iblant gjerne at det virkelig vanskelige var den indre tyske gjenreisningen; når den var gjennomført, ville det bli enkelt å hamle opp med de ytre fiendene. I virkeligheten hadde han ingen illusjoner. En nasjonalistisk oppvåkning ville gjøre Tyskland «i stand til å danne en allianse» igjen, men dette var bare en nødvendig, ikke en tilstrekkelig, betingelse for å sikre landets stilling i verden. Det ville kreve faktiske allierte. Hitler hadde ikke noe personlig imot en russisk allianse, fortrinnsvis uten kommunistene, men om nødvendig med dem. «Vi må prøve å knytte oss til det nasjonale [og] antisemittiske Russland», forlangte han, «ikke til sovjeterne». Når det er sagt, i august 1920, 19 år før Hitler–Stalin-pakten, uttalte han at han «ikke bare ville alliere seg med bolsjevismen, men med djevelen selv for å konfrontere Frankrike og Storbritannia».¹⁷⁸ Han fryktet imidlertid at dette forsøket på å frigjøre seg ved hjelp av en pakt med Russland rett og slett ville bli knust av britene og franskmennene. En britisk allianse var langt å foretrekke, dersom det landet kunne holdes ute av jødenes grep.

I stedet rettet Hitler blikket lenger bort, i det minste ideologisk. Han håpte å kunne gå til angrep på den internasjonale finanskapitalismens krefter med en forent front av «de produktives internasjonale», å mobilisere «stemmene for forsvar av de produktive folks rettigheter». Tyskland skulle gå i spissen for dette, ved å rense seg selv først. Hitler forlangte intet mindre enn en pan-arisk internasjonal antisemittisk front. Med en vri på det velkjente slagordet fra Det kommunistiske manifest erklærte han: «Ikke arbeidere i alle land foren dere, men antisemitter i alle land foren dere!» «Ariere og antisemitter av alle folkeslag», utdypet han, «gå sammen for å slåss mot den jødiske rase av utbyttere og undertrykkere av alle folkeslag».¹⁷⁹ Han gjentok disse formaningene i ulike former ved mange anledninger i begynnelsen av 1920-årene,¹⁸⁰ og senere også. Selv om Hitler aldri fremmet nazismen som en «eksportartikkel», var han fra begynnelsen av helt klar på at programmet hans krevde en høy grad av internasjonalt samarbeid mellom verdens antisemitter for å veie opp for Tysklands svakhet.

I det lange løp trodde han ikke at noe av dette ville bety noe, med mindre Tyskland løste «plassproblemet» sitt. Til å begynne med satte Hitler sin lit til kolonial ekspansjon, eller gjeninnlemmelse, for å løse problemet med matforsyning og utvandring.¹⁸¹ «På grunn av tapet av koloniene», klagde han, «står industrien vår på sammenbruddets rand». Tyskland hadde kjempet langt under sin egen vektklasse før 1914, mente han videre, fordi det ikke hadde vært med på den oversjøiske ekspansjonen. Rundt 1922 fant det imidlertid sted en viktig endring i Hitlers tenkning om plass og geografi. Han begynte å betrakte ekspansjon østover som løsningen. «Når det gjelder utenrikspolitikken», sa Hitler i desember 1922, «bør Tyskland tenke utelukkende kontinentalt» og «unngå å krenke britiske interesser». «Man bør prøve å ødelegge Russland med hjelp fra Storbritannia», fortsatte han. «Russland ville gi tilstrekkelig med jord til tyske bosettere og et stort aktivitetsområde for tysk industri.»¹⁸² Selv om han ennå ikke hadde begynt å bruke ordet lebensraum, var nok en bærebjelke i Hitlers tenkning, behovet for territoriell utvidelse østover for å sikre matforsyningen til det tyske folk og stanse emigrasjonsblødningen, nå på plass. Dette var en politikk som hovedsakelig var drevet av frykt for og etterligning av Angloamerika, og ikke av frykt for østlig kommunisme eller et ønske om å eliminere jødene som bodde der.

I løpet av de første årene av 1920-tallet trådte de brede linjene i Hitlers innen- og utenrikspolitikk stadig klarere fram og sto for en stor del fast resten av livet hans. Hatet mot jødene var umiskjennelig, det samme var frykten for vestmaktene, som hadde utviklet seg fra rent hat til noe som minte om ærefrykt. Beundringen for britene og – foreløpig ikke så markant – nordamerikanerne var tydelig. Hitler la ikke skjul på den politiske nærheten til Mussolini og andre. Noen ting glimret imidlertid overraskende med sitt fravær. For en mann som senere skulle ha så sterke meninger om emnet, hadde han så langt sagt bemerkelsesverdig lite – utover noen stikk til jødisk kubisme, futurisme og «kitsch» generelt – om kulturens rolle i Tysklands gjenreisning. Hitler hadde sagt mye mindre enn man kanskje skulle tro om Sovjetunionen, og frykten for kapitalismen stilte kommunismeangsten fullstendig i skyggen. Enda mer oppsiktsvekkende, på tross av noen rutinemessige salver mot polakkene i visse sammenhenger som hadde med omstridte territorier i øst å gjøre,¹⁸³ hadde han ikke vist noen utpregede tegn til uvilje mot slavere generelt eller russere spesielt. Det som senere ble til lebensraum-ideen, var synlig, men bare i omriss. Han var ennå ikke fullstendig formet intellektuelt.

Autoriteten i partiet var nå derimot godt grunnfestet. «Førerprinsippet» var bredt anerkjent, selv om hans ord ikke gjaldt like uinnskrenket i alle deler av «riket» hans. «Føreren», sa han i slutten av juli 1922, «må være en idealist, ikke minst fordi han leder dem som alt tilsynelatende har sammensverget seg mot». «Ingen, høy eller lav, behøver å skamme seg over å være lydig», framholdt han i midten av november 1922 med hensyn til SA, for «de kan velge sine egne ledere», og de som ikke er verdige, kan «kastes ut». «Hitler inntok det synspunkt», kommenterte en som var til stede ved en tale noen dager senere, «at kun lederen var ansvarlig overfor massen. Kommisjoner, komiteer» og andre organer ville «bremse», ikke «drive bevegelsen framover». Av og til hentet han fram «trommeslager»-metaforen igjen, for eksempel da han beklagde seg over at Tyskland ikke hadde hatt en «tromme» som Lloyd George under krigen.¹⁸⁴

Det første halvannet året etter at han trådte inn på den politiske arenaen i 1919, virket det som Hitler så på gjenreisningen av Tyskland som en langvarig prosess – en han ville spille en støttende rolle i, men som han kanskje ikke ville leve lenge nok til selv å oppleve. Også etter skiftet fra Trommler til Führer i midten av 1921 gikk han inn for en langsiktig ideologisk transformasjonsprosess, snarere enn opprør og brå maktovertakelse. I denne perioden var Hitler en attentist, en som ventet på at propagandaen og hendelsenes gang skulle lirke den tyske befolkningen over på hans side. «Folk har det fremdeles altfor godt», sa han til Hanfstaengl, «først når situasjonen blir virkelig ille, kommer de til å flokke til oss».¹⁸⁵

I andre halvdel av 1922, imidlertid, i den første av mange taktskifter i Hitlers karriere, begynte han å forestille seg en mye kortere tidslinje. En ny iver fylte retorikken og handlingene hans; tanken om å la ting utvikle seg i ro og mak måtte vike for revolusjonær glød. Tyskland trengte en «diktator», mente han, det vil si «en mann som om nødvendig kan gå over blod og lik». Hans regime «kunne deretter bli erstattet av en styreform med noe lik en Lord Commander [riksforstander] i spissen», som i sin tur kunne bli fulgt av et monarki.¹⁸⁶ Denne referansen til engelsk historie, som gir et inntrykk av bredden i den historiske konteksten som Hitler tenkte innenfor, var et smart grep for å vinne konservativ støtte til et kupp som ville gi ham diktatorisk makt, men ga løfte om en utvikling via en tysk Cromwell og general Monk til gjeninnføringen av monarkiet. Bak denne prosessen lå Hitlers økende overbevisning om at ikke bare var han den eneste som kunne redde landet, men at det trakk opp til en kombinasjon av indre utfordringer og ytre trusler som gjorde det maktpåliggende at han gjorde det snart. Tiden akselererte. Tyskland var ute av lage, og Hitler ble mer og mer overbevist om at han var den eneste som kunne bringe det på fote igjen.