Elfriede Vavrik

Nakenbadestrand

Oversatt av Oversatt av Benedicta Windt-Val

NACKTBADESTRAND

Copyright © 2010 by Elfriede Vavrik

Norwegian translation rights by arrangement with Edition a GmbH, Vienna, Austria

© juritzen forlag as 2011, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Hanne Marie Kjuso

Foto til omslag: Getty Images

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-162-0

ISBN 978-82-8205-096-8 (trykket)

Til alle som har resignert.

Det blir alltid annerledes enn man tror.

Kapittel 1

Under vinduene mine blomstret to kirsebærtrær. Jeg var tørst. Klokken var tolv, og solen hadde varmet opp rommet gjennom en sprekk mellom gardinene. Jeg sparket dynen ned fra sengen med svette føtter. Så ble jeg liggende en stund og stirre opp i taket. Tørsten ble uutholdelig. Jeg gikk ut på kjøkkenet i nattkjolen. I den nattkjolen som jeg ikke hadde hatt av meg på tre eller fire dager. Jeg droppet tøfler og briller. Før jeg åpnet skapet for å finne et glass, så jeg uklart hvordan ansiktet mitt speilet seg i glassdøren på skapet. Det hvite håret mitt var bustete som på en heks. Øynene mine fløt sammen med kinnene til røde flekker på en fargeløs flate. Jeg orket ikke å se på meg selv. Det var bare ett rent glass igjen, det var smalt og slepet, det fineste jeg hadde. Jeg skrudde på vannkranen. Jeg var tørr i munnen. Tungen min klødde. Det kalde vannet strømmet over fingrene mine, glasset fylte seg. Jeg drakk det tomt, fylte det igjen og gikk bort til balkongdøren i stuen. I vindusglasset så jeg mitt eget speilbilde igjen.

Jeg la to fingrer mellom lamellene på den lukkede persiennen. Utenfor satt en fugl, fjærdrakten glinset i solskinnet. Jeg lukket øynene og sprikte med fingrene, sprekken i persiennen ble bredere og varmere. Jeg ble stående slik en stund før trettheten drev meg inn i sengen igjen. Inne på soverommet trakk jeg gardinene helt for. Solen irriterte meg. Jeg hadde ikke sovet på tre netter. Aldri hadde jeg trodd at søvnløshet om natten ville føre til en slik tretthet om dagen. Om natten er man for våken, om dagen er man for trett. Jeg følte meg ikke som et menneske.

Jeg døste en times tid. En kråke viste seg for meg i drømme. Den hadde et bredt nebb. I drømmen sto jeg ute på balkongen, og jeg lo høyt. Ansiktet mitt fortrakk seg, nesen ble skjev, brystet svellet ut. I hånden holdt jeg det bøyde håndtaket på skyffelen som jeg ellers pleide å bruke når jeg ryddet vekk snø og løv fra balkongen. Den oransjefargede plasten kjentes ru og ubehagelig.

Jeg våknet igjen. Puten klemte mot brystet mitt. Jeg lot hånden gli ned mot kjønnet mitt. Å sprike med peke- og langfingeren for å åpne persiennen, tenkte jeg — det hadde vært noe. Det var stille. Stillheten vekket meg. Jeg satt på sengen. Jeg så meg selv i vindusglasset igjen.

«Heks,» sa jeg til meg selv. «Heks, ja, men hekser sitter ikke på sengekanten uten å foreta seg noe! De kan nemlig hjelpe seg selv! Og det spiller ingen rolle for dem hvordan de gjør det.»

Jeg spratt opp og skyndte meg bort til balkongdøren. Jeg ville åpne den. Håndtaket på skyffelen som sto der ute, fristet meg. Men nei, det var fremdeles dag. Jeg syntes det var flaut å skru av håndtaket i dagslys. Jeg merket naboenes øyne selv her i den mørke leiligheten. Jeg slo på tv-en og satte meg i sofaen. Fargeglade bilder lullet meg inn i en halvsøvn.

Kapittel 2

Det var kveld. Det avskrudde håndtaket skimret oransje i den høyre hånden min. Jeg strøk over de mykt utformede innsvingningene til fingrene, hullet i enden som gjorde det mulig å henge skyffelen opp på en krok. Jeg la meg på sengen, omslynget dynen med lårene og førte enden på håndtaket inn. Det kjentes som om jeg skulle ha vært våt gjennom alle de tre søvnløse nettene, som om det hadde samlet seg like mye fuktighet inne i meg gjennom disse tre døgnene som i en kjøkkensvamp som kranen står og drypper ned på.

Jeg hadde oppdaget fordelene ved håndtaket på skyffelen allerede i løpet av vintermånedene. Først lot jeg de myke buene gli over kjønnsleppene. Så trengte jeg dypere inn, trykket mot veggene i skjeden, trykket mot livmormunnen. Svetten sprang ut fra porene mine. Dynen duftet mer intenst. Jeg klemte håndflaten på venstre hånd mot klitoris. Hendene mine begynte å skjelve som av sin egen kraft. Hodet mitt kastet seg fra venstre til høyre, kinnene forsøkte å gjennombore puten. Øynene var nesten krampaktig lukket, og jeg lot bilder løpe over innsiden av øyelokkene.

Jeg var ute i skogen igjen. Der, på baksiden av oppdragelsesanstalten hvor jeg begynte å arbeide da jeg var atten, og ble i fire år. Jeg gikk langs bekken. Furuene duftet rundt meg. Jeg kom til den lysningen som var så velkjent for meg. Jeg satte meg på en trestubbe. Treverket var kjølig, og det gikk opp for meg at jeg bare hadde på meg nattkjole. I hånden merket jeg et varmt, mannlig lem, men jeg sanset ikke eieren av det. Jeg la det mot kinnet mitt, merket varmen fra det. Da så jeg en mager, nittenårig jentunge i rødt skjørt og blå bluse ligge på mosen foran meg. Det var meg selv for seksti år siden.

Jenta gråt. En jeger bøyde seg over kroppen hennes, vrengte skjørtet opp, trakk underskjørtet og underbuksen til side og klemte brystkassen mot de små brystene hennes. Hånden hans hvilte mot kjønnshårene hennes, han dro ned buksene sine. Hun gråt fortsatt, og jeg så henne, så meg selv. Da var han allerede inne i henne og beveget seg fortere og fortere. Det var smertefullt for jenta, men jeg satt på trestubben, og jeg visste allerede hva som måtte gjøres. Jeg kjente det varme lemmet inne i meg husere av egen kraft, og jeg sukket høylytt. Jegeren hvisket noe om kjærlighet, og jenta gråt og omfavnet ham og trykket ham inntil seg. Hun hikstet etter luft, og han boret ansiktet inn mellom skulderen og halsen hennes.

Jeg rykket til, og dynen skalv i omfavnelsen min. Jeg trakk pusten dypt. Nå ville jeg få sove. Opp fra trestubben som jeg hadde sittet på ute på lysningen, vokste en høy furu. Jeg trykket meg inn mot trestammen og den grove barken. Jenta, meg selv for seksti år siden, gråt i mosen. Jegeren hadde gått sin vei, antagelig for å holde øye med rådyrene og villsvinene sine. Underskjørtet til jenta var blodig. Da hun var i stand til å tenke klart igjen, kastet hun et forknytt blikk rundt seg. Det var ingen der. Det beroliget henne. Hun gikk krumbøyd ned mot bekken, av og til måtte hun krype på alle fire. Der vasket hun underskjørtet. Hun vasket lårene sine. Vannet bruste.

Jeg drømte om Rødhette. Jeg var Rødhette, jegeren var ulven. Jeg var bestemoren som ulven hadde spist, og jegeren var ulven. Jeg var ulven som jegeren hadde tatt ut innvollene av. Og jeg var jegeren som hadde åpnet meg, ulven. Med to fingrer slapp han, slapp jeg, dagslyset inn i meg. Jeg kysset meg selv. Leppene mine lå mot mitt eget speilbilde. Og leppene mine lå mot kjønnsleppene mine. Jeg hadde tennene, kniven, kurven med gavene. Jeg hadde geværet, og det var jeg som skjøt.

Kapittel 3

Jeg våknet klokken fire om morgenen. Jeg følte meg i hvert fall noenlunde utsovet. Jeg vasket alle de skitne glassene og tallerkenene som hadde samlet seg på kjøkkenet i dagenes løp. Så laget jeg te og tinte et par croissanter. Klokken seks hadde jeg dusjet, kledd på meg og pusset tennene. Til tross for alderen har jeg fremdeles mine egne. Brillene fant jeg under sengen etter å ha lett litt. Fjernsynet sto på. Jeg satte meg i sofaen. Skyffelhåndtaket gliste mot meg og ga meg dårlig samvittighet.

«Hvorfor skulle jeg skamme meg?» spurte jeg det.

«Gamle hurpe,» svarte det.

«Jeg liker ikke deg heller,» fastslo jeg.

«Men jeg liker deg likevel,» hvisket det.

Jeg tok det i hånden og slengte det vekk. Det fløy mot vinduet, og jeg skvatt til, men ruten holdt. Jeg kikket i tv-programmet for å finne ut hvilken ukedag det var, og hvilken dato. Det var tirsdag. Slik kunne det ikke fortsette. Jeg ville skaffe meg en resept på sovetabletter.

Jeg lette i telefonkatalogen etter leger i nabobyene. Jeg ville ikke oppsøke en lege her hjemme i Laxenburg, en som jeg senere kunne komme til å møte på gaten, for jeg hadde bestemt meg for at jeg også ville bekjenne min lille affære med plasthåndtaket.

Jeg fant en doktor Mittermeyer i Wiener Neudorf, som hadde kontortid allerede fra klokken åtte om morgenen på tirsdager. Jeg likte navnet hans. Han ville sikkert skrive ut valium eller kanskje til og med noe sterkere til meg. Klokken var halv syv, så jeg underholdt meg en times tid med væroversikten på fjernsynet. Presis klokken halv åtte ringte jeg til legen og fikk en timeavtale klokken halv ni.

Etter at jeg for sikkerhets skyld hadde sjekket frisyren enda en gang og smurt inn hendene og ansiktet med krem, ga jeg meg i vei. Det er lenge siden sønnene mine frarådet meg å bruke bilen, men i dag følte jeg meg sprek, i det minste sprekere enn vanlig. Og ved å kjøre ville jeg oppleve noe som kunne minne om en følelse av frihet.

Wiener Neudorf ligger ganske visst ikke så langt fra Laxenburg, men en utflukt med bilen var noe like eksklusivt for meg i dag som den gang jeg var ung. Jeg lo da jeg åpnet bildøren. Først da nøkkelen satt i tenningen, ble jeg nervøs. Skulle jeg virkelig fortelle alt til legen? Kom han ikke til å le av meg? Jeg sveivet ned vinduet og trakk pusten inn. Men det var ganske kjølig ennå, så jeg lukket vinduet igjen.

Bilen hadde stått foran huset hele vinteren igjennom, dekket av snø, men heldigvis startet den uten problemer. Jeg lyttet til motoren. Så la jeg inn første gir, lot foten gli vekk fra bremsen, slapp kløtsjen langsomt ut, tråkket forsiktig på gassen. Motoren døde. Jeg hadde gjort en feil et sted. Jeg startet bilen igjen. Denne gangen gikk alt som det skulle. Å kjøre bil er ikke noe man glemmer i løpet av en vinter.

På Wiener Strasse skinte den lave solen gjennom poppelalleen. Trærne kastet uendelig lange skygger. Glinsende morgentåke lå over bakken. Jeg tråkket på gassen og økte hastigheten til seksti kilometer i timen. Det er nå tross alt deilig å være utenfor gardinene, tenkte jeg. Det var en fin dag.