Fabiola Santiago

Habanita

Roman

Oversatt av Hilde Sophie Plau

RECLAMING PARIS

Copyright © 2008 Fabiola Santiago

Norwegian translation rights by arrangement with Atria books, an Division of Simon & Schuster, Inc, New York, USA

Norsk utgave © 2011 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Illustrasjon: Sarah Perkins

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-163-7

ISBN 978-82-8205-087-6 (trykket)

Til Tanya, Marissa og Erica.

Jeg vil alltid elske dere.

Å, blå horisont
som skimrer i brisen!
Barndommens kyster
lyser i mitt minne!
Grønne var fjellene,
duftende av blomster.
Du, mitt fedreland,
skal jeg aldri se igjen.
Aldri, nei, aldri noen gang!

Fra «Aida» av Giuseppe Verdi,

Libretto av Antonio Ghislanzoni

Y pasó el tiempo, y pasó
un águila por el mar.

José Martí, «Los zapaticos de rosa»

Og tiden fløy, en ørn
fløy over havet.

José Martí, «De rosa skoene»

Prolog

Menn er som parfyme. På et blunk, uten så mye som et streif av ettertanke, har jeg enten forelsket meg i dem eller forkastet dem. Når jeg elsker dem, gjør duften deres meg blind av lyst, og en stund klarer jeg ikke å tenke på annet. Jeg drømmer om at forholdet mellom oss skal vare evig, og er overbevist om at jeg har funnet den deiligste mannen (parfymen) i verden. Jeg bærer dem med velbehag, både mannen og parfymen.

Dessverre har jeg samme problem med menn som med parfyme. Etter en tid mister de sin kraft, og jeg må finne en erstatning. Da våkner sansen for nye lukter. Midt i sorgen over at kjærligheten til en spesiell parfyme går mot slutten, lengter jeg etter en ny.

Jeg er født på øya Cuba. Da jeg var liten luktet det Russian Violets av meg, parfymen alle bleiebarn i havnebyen Matanzas blir dynket i. Det er en sterk duft. Det tar litt tid å venne seg til den. Den lukter overveldende av vår, og den lever videre i sjelen lenge etter at barndommen er over. Det er en nyttig duft. Vil du ha en mann til å sette det lengste benet foran og stikke, skal du sprute ned soverommet med violetas rusas. Da styrer de mot døren, skylder på noe de har glemt, finner på en grunn. Jeg sløser ikke med min Russian Violets. Når kjærligheten er i ferd med å blekne og ingen har lyst til å påta seg den gufne jobben med å si adiós, tar jeg den ned fra hyllen og heller noen små dråper av den fiolette væsken i badevannet mitt. Det virker bestandig.

Jeg faller for menn på samme måte som jeg faller for parfymer, med stor poesi. Jeg mistet dyden til en Wind Song, bygde en karriere på White Linen, ble reddet av Miracle. Jeg foretrekker kompliserte dufter, dufter som er vanskelige å finne. Som Habanita. Selv om den viste seg å bli tung å bære, kommer Habanita bestandig til å være min yndlingsparfyme. Jeg husker hvordan jeg sparte på den til siste dråpe, og til slutt hadde jeg mest lyst til å knuse flasken for å tvinge aromaen til å vare litt lenger. For å få den til å bli værende på soverommet.

Men jeg har gått videre nå. Jeg går bestandig videre. Jeg er blitt ekspert på å gjøre oppdagelser, har erfaring i å velge nye dufter, nye menn.

Nå bruker jeg Pleasures, og den har også sin sjarm.

PLEASURES

Kapittel 1

Miami Riverfront Hotel

Nyttårsaften 2004

Miami er de ustyrlige lidenskapers og de rotløse sjelers by. For meg er det nok å se ut gjennom panoramavinduene på rom 1701 her på Miami Riverfront Hotel. I dette stillbildet av en utsikt finner jeg min plass blant byens rytmer. Bølgene brytes mot munningen av Miami River, en ettertraktet strekning der vann og land møtes. Denne kyststripen var hellig jord for Floridas urfolk tekestaene, helt til en rekke tronranere – spanske conquistadorer og misjonærer, skipbrudne eventyrere og creek-indianere nordfra, de siste på engelskmennenes side – jaget de få hundre som overlevde sykdom og krig i et dødelig eksil på Cuba. Jeg har også gjort denne byen til min og Riverfront Hotel til et hellig sted, et alter hvor José Antonio og jeg kommer for å elske hver fredag ettermiddag. Vi er som hånd i hanske, denne heksegryta av en by og jeg, en fremmed som har slått seg ned her, en kvinne oppkalt etter havet og solen.

«Marisol,» hører jeg José Antonio rope idet han våkner. Han er forskrekket over å bli møtt av et tomrom, for han sovnet i en salig omfavnelse.

«Ved vinduet,» svarer jeg, og han snur seg raskt. «Nå begynner en nydelig solnedgang. Solen er oransje og farger elven blodrød.»

«Kom tilbake til sengen, min lille dikter, og fortell meg om den her.»

Jeg adlyder. Det smaker syrlig albariño-hvitvin av kyssene hans. Flasken står på nattbordet sammen med tre blafrende lys som dufter kokos. Helt fra vår første ettermiddag av, har vi hatt tre slike lys her. José Antonio kom med dem i ravfargede krystallstaker til vårt første stevnemøte. I tre måneder har vi elsket i skimmeret og duften av disse lysene, og alltid med en god flaske vin så vi kan skåle for vår forening. I tre måneder har elskoven mellom oss blitt etterfulgt av fortryllende historier om erobringer og knuste hjerter, hans og mitt. I løpet av tre måneder, bortsett fra den uforglemmelige helgen vi hadde på den meksikanske rivieraen med mayaruiner og øde strender, har vi aldri gått glipp av en fredag på Riverfront. José Antonio nyter den nye forelskelsens små rutiner og ritualer, men for meg kjennes det fremdeles fremmed. Jeg liker eventyr og ubeskrevne blad bedre, liker å ha en illusjon av å gå på oppdagerferd, men for tiden har min frie ånd overgitt seg til José Antonios lekkert koreograferte dans.

Litt over tre hver fredag ettermiddag ringer José Antonio. Da har han gått runden til de dødssyke pasientene sine på Our Sisters of Charity Hospital. I mobilen kan jeg høre at han er på parkeringsplassen og strever med å få av seg den hvite legefrakken samtidig som han snakker med meg.

«Mariposa, ser deg om femten minutter,» sier han, leker med navnet mitt og kaller meg «sommerfugl» mens han åpner døren til den sølvfargede Mercedesen sin. «Tjue hvis trafikken er tett. Gud, som jeg hater trafikken her i byen når den stiller seg mellom deg og meg.»

Jeg ler.

«En dose ekte cubanazo klisseprat.»

«Ta imot kjærligheten når den kommer, kvinne.»

Jeg ler igjen.

«Nøyaktig hva jeg har tenkt å gjøre. Fort deg.»

Jeg legger på og spurter ut på badet for å friske på det lille jeg bruker av sminke, røykgrå eyeliner og maskara for å framheve de mandelformede, svarte øynene mine. Deretter spruter jeg noen dråper Pleasures på strategiske steder. Listig som en diplomat forlater jeg Miami Museum of History, der jeg jobber med innsamling av kubansk historie, med nok en tvilsom unnskyldning. Mens jeg kjører gjennom trafikkorken i sentrum ut mot Riverfront, skifter jeg fil i ett sett. På vei over broen kjører jeg fra en yacht og en lastebåt i rutefart over elven, og trafikken her er verre enn den José Antonio kommer ut for på de få kilometerne nordover langs skyskraperne i finanskvarteret Brickell Avenue. Jeg passerer en skjeggete uteligger som holder opp en papplate der det står: «Hvorfor ljuge? Jeg må ha en øl», ruller ned vinduet og slipper vekslepengene jeg har liggende i askebegeret ned i pappkruset hans. Han takker og bukker. Trengs ikke, de pengene har han fortjent med sin humor.

José Antonio har valgt Riverfront fordi det ligger greit til midt mellom arbeidsplassene våre, og fordi arkitekturen og landskapet får en til å føle seg privat og uforstyrret der. Den rettvinklede, diskré elfenbenshvite bygningen med overbygd parkeringsplass, det kraftige, tropiske bladverket som ligger tykt rundt inngangen, elven bak huset og bølgene som bryter i Biscayne Bay – alt sammen er kamuflasje rundt våre syndige møter. Jeg liker omgivelsene på grunn av historien som ligger der, og hotellet på grunn av det prikkfrie, hvite lintøyet og art deco-plakatene på veggene. Etter at Riverfront ble vårt tilfluktssted, moret jeg meg i flere dager med å studere tekestaenes liv i dette fuktige, subtropiske miljøet. De fisket sjøkuer med enkle spyd, og kjempet på liv og død mot inntrengere på nettopp denne elvebredden hvor jeg nå har bestemt meg for å begrave alt hjertet mitt fremdeles måtte bære på av sorg over Gabriel, den bedrageren av en habanero som jeg elsket en gang i tiden.

Når jeg er framme på Riverfront, setter jeg kursen for garasjen. Jeg parkerer den lille, røde Echoen min, som jeg har kjøpt på en inntauingstomt, og ringer José Antonios mobil. Han gir meg romnummeret. Jeg noterer alle romnumrene i almanakken min, som om det var viktig å ha dem nedskrevet: 1215, 1440, 1336, 1536, 1406, 1439, 1634, 1415, 1032. I dag er det 1701. Jeg spurter inn gjennom bakdøren, slik José Antonio sa jeg skulle gjøre den ettermiddagen han arrangerte vårt første stevnemøte. Jeg har en mistanke om at hele dekkoperasjonen bare er fiksfakserier. Hver eneste bevegelse jeg gjør, blir sikkert registrert av elektroniske kameraer. Tanken får hjertet mitt til å galoppere av frykt. José Antonio er en ansett kardiolog, et samlingspunkt i en krets av bohemer så vel som rikfolk, han er kunstmesen og beskytter og hjelper for nyankomne, som han selv en gang har vært. Jeg er en fri kvinne, men han er ikke en fri mann. Jeg vet at José Antonio har ankommet Riverfront noen minutter før meg, sjekket inn, betalt med kontanter, fått avslag på prisen fordi han er en hyppig gjest, og et innforstått blunk fra resepsjonssjefen. Hvorfor gjør jeg dette? spør jeg meg selv i ett kjør, når jeg stresser av sted i bilen hver gang han har et øyeblikk, gjennom netter fulle av savn i min egen seng, på dager som i dag når fortidens avbrutte historier jager meg og jeg blander sammen rester av tapte dufter med et nytt begjærs parfyme.

Jeg kjører opp til suiten vår i en heis full av piloter og flypersonale. De tilbringer også sine ledige timer her. I den korte stunden vi står fast i dette lukkede rommet innrammet av skinnende messing, føles det som om alle vet hva jeg er her for. Hvorfor gjør jeg dette? Jeg kveles av skyldfølelse, og idet heisen stanser i fjerde etasje et øyeblikk, vurderer jeg å gå ut, løpe ned trappene og forsvinne ut av José Antonios liv. Men jeg klarer ikke. Jeg vil ikke. Det er for sent å slippe taket. Jeg innånder den lille anelsen av Pleasures som jeg har på håndleddet, og parfymen blir en lykkeamulett som forvandler frykt til lyst.

Heisdørene glir igjen, og jeg tenker på den kvelden da José Antonio og jeg møttes. Hadde jeg bare avfeid tilnærmelsene hans, slik jeg har gjort overfor så mange andre, ville jeg ikke stått i en hotellheis på vei opp til en leid suite for å møte en gift mann. Å smekke til uønskede menn i min nærhet er en del av livet i denne byen, og prisen jeg betaler for å la sjelen min fly fritt på nattklubben Dos Gardenias. Her i Miami er Dos Gardenias det nærmeste man kommer de legendariske vannhullene i Cubas hovedstad, fra den gangen den triste, grå damen ved navn Havanna hadde sin glanstid og gikk under navnet Karibias Paris.

*

Mens natten ennå er ung her på Dos Gardenias, hvor prisen i døren er stiv, før de siste musikerne som har hoppet av fra Cuba går på scenen, opptrer jeg sammen med Alejo. Vi danner en duo. Jeg leser diktene mine, han hyler ut boleroer med sønderrivende smerte. Han er en mann som har erfart både kjærlighet og tap. Vi sitter tett sammen på høye barkrakker, inne i en sirkel av mykt, hvitt lys. Diktene mine tjener som innledninger til sangene hans.

Han synger boleros. Han knuser mitt hjerte.
Ingen unnslipper kjærligheten, jamrer sangeren.
Men det er bare en sang.
Jeg skal klare meg.
Å, ja, det skal jeg.
Yo sí. Yo sí.

På avtalt tegn, akkompagnert av en pianist i bakgrunnen, synger Alejo en sensuell versjon av «Lágrimas negras». Midt i sangen stanser han opp og småprater med publikum, får dem til å si seg enige i at vi alle har felt slike mørke tårer som denne teksten handler om. Under praten holder han meg i hånden. Så kysser han den galant og går tilbake til sangen. Idet «Lágrimas» er ferdig, går jeg i gang med neste dikt mens meloditonen fortsetter.

En gang,
bare en gang til
vil jeg se Øya.
Og da
kommer jeg Hjem.
For havet er havet er havet.

Mine siste ord toner ut, og Alejo luller publikum inn i den argentinske kult-tangoen «Volver». Den er nærmest blitt en internasjonal, nostalgisk hymne for alle som drømmer om å vende tilbake til sitt fødested. Slik fortsetter vi gjennom et sett som varer i førtifem minutter, med dikt og sang, sang og dikt, og når vi er ferdige, er det ikke et tørt øye i lokalet. Alle husker knust kjærlighet, tapte hjemland, fortapte sjeler, og den mørke, huleaktige nattklubben eksploderer i en kakofoni av plystring og bravorop og minst ett «¡Viva Cuba libre!»

Hvis jeg bare ikke hadde hatt arr og skrammer selv, hvis bare ikke byen jeg kommer fra hadde gitt næring til følelser som tvinger oss til å lete som gale etter en øy som er gått tapt for lenge siden, et mytisk sted som bare eksisterer i vår lengsel, da hadde jeg kanskje vært i stand til å overse all smigeren og oppmerksomheten jeg fikk av dr. José Antonio Castellón den første kvelden han så meg opptre. Men José Antonio er hjertelege, med manerer som hos en herre fra den spanske litteraturens glanstid. Samtidig forteller hans historie om en utslitt helt, en helbreder som ikke har klart å lege sine egne, dødelige sår, men som umiddelbart lindret mine.

Den novembernatten vi møtes første gang er det varslet total måneformørkelse, og da Alejo og jeg har mottatt applaus og takket publikum, styrter vi ut på den halvmørke parkeringsplassen som vi kaller bakscenen for å se om vi greier å fange inn øyeblikket da månen glir gjennom jordens mørkeste skygge.

Idet vi kommer ut, ser jeg opp og får øye på en strime av den rødskimrende månen. Uten å tenke meg om, ber jeg: «Gi meg ekte kjærlighet.»

«Gi meg penger,» sier Alejo.

Den himmelske forestillingen varer bare et øyeblikk. Vi får bare sett de siste sekundene av månens forsvinningsnummer. Alejo tenner en Marlboro, og akkurat da jeg skal til å skjenne på ham for det, kommer José Antonio ruslende bort til oss, kledd i en nystrøket guayabera av hvit lin. De kubanske netters uniform her i Miami. Han rekker fram hånden, først mot Alejo og så mot meg.

«La meg få takke dere begge to for at vi har fått gjenoppleve de lykkeligste årene av vår ungdom,» sier han, etter først å ha presentert seg, uten å nevne legetittelen sin. José Antonio Castellón heter han. «Under showet var det som om vi fikk se hvem vi en gang var, og vi kan ikke la være å sørge over tapet av det vi en gang hadde på vår elskede øy, Havannas endeløse netter.»

Så ser José Antonio på meg med en varme jeg er helt uforberedt på.

«Du har en gudbenådet penn, følsom og melankolsk,» sier han.

Han slipper ikke hånden min.

«Du er et dikt i deg selv.»

Jeg er helt overrumplet over denne rosen som han framfører så superelegant, og er ikke i stand til å lire av meg annet enn noen banale høflighetsfraser.

«Jeg kommer snart igjen,» lover han.

«Ja, gjør det,» sier jeg. «Vi er riktignok ikke i Havanna, men vi har Miami – og natten.»

Han smiler og forsvinner inn på klubben igjen.

«Din flørt!» Alejo gir meg en dult i armen med det samme vi er alene. «Vet du hvem han er?»

«Det kan vel være det samme,» sier jeg. «Nok en melankolsk kubaner.»

Klubbeieren kommer ut med et par øl, og samtalen glir over på måneformørkelser og de mystiske kreftene de utløser. Han tenner også en sigarett, og da røyken mellom de to ikke lenger er til å holde ut, går jeg inn på klubben igjen. José Antonio og gjestene ved bordet hans har gått. Jeg ser ham ikke igjen på flere måneder, men en dag på museet, mens jeg arbeider med en utstilling med antikke trykk av kubansk flora og fauna, blinker en e-post på dataskjermen min.

Kjære Marisol.

Jeg håper du husker meg fra Dos Gardenias. Din største fan. Jeg har fått adressen din gjennom felles venner. Jeg vil gjerne engasjere deg og Alejo til å opptre ved en sammenkomst i mitt hjem. Jeg vil føle meg beæret om du sender meg telefonnummeret ditt, slik at vi kan diskutere nærmere detaljer.

Saludos,
José Antonio.

Jeg gir ham nummeret, og han ringer samme kveld og inviterer meg på lunsj for å diskutere noe han kaller «et følsomt tema». Han vil vi skal delta i en tertulia hjemme hos ham, sammen med kubanske musikere som kommer på besøk fra øya. En tertulia er et slags undergrunnstreff der drikkevarer og rytmer flommer, og fra begge politiske leire strømmer også sannhetene innen natten er omme. Jeg må rådføre meg med Alejo, sier jeg, men José Antonio står fast på at han først vil ha en samtale under fire øyne med meg, slik at vi kan diskutere noen forberedende skritt. Vi kan snakke med Alejo senere. Jobben han tilbyr oss krever en del strategisk finesse, og derfor går jeg med på dette. Dessuten kan Alejo være «mer gusano enn en orm». Det er noe han selv liker å minne meg om fra tid til annen. Den musikalske sammenkomsten finner aldri sted, men jeg ender opp med en ny mann, en sammensatt mann som er i ferd med å drukne i sin egen historie. En mann som ikke tilhører meg.

*

Hvorfor gjør jeg dette? Sekundene i heisen føles endeløse. Tankene tar kvelertak på meg. Jeg kommer til å ødelegge hele ettermiddagen. Jeg stanser meg selv ved å lese navneskiltene til flypersonalet mens vi kjører: Desiree, Giovani, Donna, Marc. Hvorfor gjør jeg dette?

Gabriel.

Maldito Gabriel. På grunn av ham.

Jeg vil viske det fordømte navnet hans ut av livet mitt, de selvnytende kjærtegnene hans fra ansiktet. Jeg vil glemme alt han fikk meg til å lengte etter, raseriet han plantet i hjertet mitt da han svek meg, døren til fortiden som han åpnet, så solskinnet derfra blendet meg. Jeg skulle aldri, aldri ha elsket en habanero. Menn fra Havanna er arrogante urostiftere og intrigemakere, ikke naive, i motsetning til de av oss som stammer fra steder på Cuba der naturen gjør sjelen myk. Guajiros, kaller de oss. Bondetamper, som om det er en skam å være født i landets skjød. Vi er kanskje bønder, men hjerter har vi – ydmyke, sårbare hjerter.

Gabriel.

Fordømte Gabriel.

Idet heisdøren går opp, gråter jeg nesten. Syttende etasje. Jeg er reddet. Bare noe få skritt bort til 1701 nå, så er jeg reddet.

Jeg banker på døren, og jeg behøver ikke vente lenge før José Antonio tar imot meg iført svart Gucci-undertøy og med øyne brune som dulce de leche. Han omfavner meg uten å legge merke til hvor oppløst jeg er, og jeg fortaper meg i den velkjente duften av Bulgari-parfymen hans og min egen hulking. Han kysser tårene mine. «Jeg elsker deg, jeg elsker deg,» hvisker han. Vi er sammen nå, sommerfuglen min.»

«Jeg vil ha deg,» sier jeg, og han leder meg bort til sengen.