Domenica De Rosa

Villa Serena

Roman

Oversatt av Jorunn Leite

VILLA SERENA

Copyright © 2007 Domenica de Rosa

Norwegian translation rights by arrangement with Janklow & Nesbit Literary Agents Ltd., London, Great Britain

Norsk utgave © 2011 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsillustrasjon: Annika Huett

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN  978-82-8205-191-0

ISBN 978-82-8205-102-6 (trykket)

Til min mor og mine to søstre, Giulia og Sheila

Del 1 Sommer

Kapittel 1

Tanker fra Toscana

av Emily Robertson

I dag har jeg tenkt på rushtiden. På veien til jobben i London: den raske spaserturen gjennom bensinstank og flagrende søppelposer, den kjappe, men intense kampen for å få presset seg inn på T-banen, reisen, der jeg står fastklemt i armhulen på en eller annen og ber om unnskyldning hver gang noen tråkker meg på tærne, turen opp fra stasjonen med rulletrappen, og til slutt ankomsten ved pulten, utslitt og irritert.

Nå er veien til jobben slik: Jeg våkner når naboens hanekylling setter i gang med å gale, slår opp de tunge treskoddene og lar morgensolen skylle inn over takbjelkene og steingulvet på soverommet. Så går jeg ned og drikker en kopp espresso og spiser en skive med moden melone og en håndfull fikener, før jeg tar en dusj. Fra badet har jeg utsikt til uberørte, toskanske åser så langt øyet kan se. Jeg tar på meg et tynt bomullsskjørt og t-skjorte, og rusler bedagelig ut til bordet mitt på terrazzoen under oliventrærne. Setter meg. Tenker. Puster.

På dager som denne bekymrer jeg meg ikke over Ektemannens siste innfall om å kjøpe seg gris og begynne å lete etter trøfler. Jeg bekymrer meg ikke over at Eldstedatteren ikke gjør annet enn å sitte på piazzaen og sluke italienske unggutter med blikket og at Yngstedatteren nekter å spise annet enn skrellede druer og Mars-sjokolade. Jeg bekymrer meg ikke over at naboen vår, den snille, gamle Romano, har sagt at vi må starte olivenhøsten når månen står i Tyrens tegn. Eller at mineralvannet som har strømmet så rikt fra vår egen, private kilde er blitt redusert til en ussel sildring. Nei, jeg bekymrer meg ikke over noen verdens ting. Jeg bare sitter og tenker.

Og når jeg tenker på rushtiden, må jeg smile.

«Mamma, vannet er borte igjen.»

Emily Robertson ser bort på sin eldste datter. Hun står på en gyllen solflekk på terrassegulvet, og bak henne brer den sølvskimrende olivenlunden seg ut blant blekgule åser som mørkner til oker idet de møter himmelen. Furutrærne er nærmest hypnotisk mørke, og når det skumrer om kveldene, blekner det terrakottafargede huset og blir svakt rosa. Det er nådeløst vakkert alt sammen, men Emily klarer ikke å glede seg over det.

«Uff da,» sier hun matt. Det glinser i den bærbare PC-en på bordet foran henne. Hun trykker på «send». Nok en artikkel i serien «Tanker fra Toscana» er sendt av gårde.

«Uff da? Og det var det, liksom? Uff da? Er det alt du har å si?» Sienas selvrettferdige raseri truer med å få henne til å lette fra bakken og bli skutt ut i universet. En moderne variant av Marias himmelfart. «Jeg skal møte Giancarlo om en time, og jeg er ikke ferdig med å vaske håret. Det finnes ikke vann noe sted i dette idiotiske huset. Herregud! Det er ikke rart at pappa aldri er her.»

«Han kommer hjem i morgen,» sier Emily. Hun kjenner et stikk av frykt idet ordene passerer leppene.

Siena overhører henne. «Hva med håret mitt?»

«Det er litt vann i kjelen,» sier Emily. «Jeg kan hente det til deg.»

Hun reiser seg fra bordet og skjærer en grimase idet hun trår ut av skyggen på terrassen. Det er nesten midt på dagen, og solen er på sitt aller heteste. Emily kjenner hvordan den nærmest hamrer mot hodet hennes mens hun går over det brunsvidde gresset og opp de lave trappetrinnene til kjøkkeninngangen. Siena følger etter, taus og vaktsom. Hun har ikke tenkt å la seg blidgjøre så lett.

Kjøkkenet er mørkt og kjølig. Emily kjenner føttene krympe seg av nytelse idet hun trår inn på det kalde steingulvet. Restene av frokosten står fremdeles på bordet. Det er Cornflakes, Coco Pops og Marmite, alt er like engelsk som dem selv. Kjelen på gassplaten (det er umulig å få tak i elektriske vannkokere i Italia) er fremdeles halvfull av vann. Emily rekker den ydmykt frem til Siena.

Siena mumler surmulende til takk og snur seg og går mot den smale trappen opp til soverommene. I døråpningen stopper hun et øyeblikk. Hun er ekspert på knusende avslutningsreplikker.

«Forresten, mamma,» sier hun, «skjørtet ditt har en flenge bak. Har du ikke lagt merke til det?»

Emilys yngste datter, Paris, skriver i dagboken: «O, mørkt, mørkt, mørkt, mens solen steker på sitt mest intense.» Hun stopper opp og betrakter ordene. De fremtrer akkurat passe svarte på det blanke arket. Fornøyd konstaterer hun at det sikkert ikke er mange andre trettenåringer i verden som kan sitere John Miltons Det tapte paradis på en så nonchalant og treffende måte. Her er hun altså. Den hvitglødende, italienske solen skinner inn gjennom vinduet (ikke på sitt høyeste, riktignok, men alle store forfattere tar seg kunstneriske friheter), men det hun føler, er ganske enkelt svart fortvilelse.

Tanken på denne svarte fortvilelsen trøster henne litt. Hun ruller over på ryggen og stirrer opp i taket. Hun har ikke på seg annet enn trøye og fotballshorts, men likevel koker hun, slapp og utmattet av hete. Moren har satt inn en vifte på rommet hennes, men det virker ikke som den gjør annet enn å flytte den varme luften rundt omkring. Takene i huset er Emilys store stolthet og glede, med mørke bjelker og buer under den opprinnelige mursteinen. Som i en katedral, sier Emily. Men Paris stirrer dystert opp i taket og synes det kjennes mer som å befinne seg inne i brystkassen på et forhistorisk monster. Uberørt, sier mamma. Det er som å gå bakover i tiden. Og det er akkurat sånn det er. Som å gå bakover og bakover og til slutt ende opp i ingenting. Bare flyte rundt i et grufullt mørke. Solen skinner, sirissene synger og ingenting skjer. Absolutt ingenting. Bortsett fra at hun, Paris, blir mer og mer ulykkelig uten at noen legger merke til det.

«Jeg hater dette huset,» skriver hun, sikkert for hundre tusen millionte gang. «Jeg hater Toscana, jeg hater Italia, jeg hater å ikke ha noen venner og ingenting å gjøre og bare ligge på senga og vente på at det skal bli kjøligere sånn at jeg kanskje, muligens, kan gå en tur.» Hun stanser og tenker over hvor intenst hun hater uttrykket «å gå en tur». Moren brukte det ofte da de bodde i London. Søndag ettermiddag, for mye mat til lunsj, fotball på TV. «Vi går en tur.» Pappa var bestandig for sliten etter en lang uke med jobbing, Charlie var for liten, og det nyttet ikke å få med Siena på noe som minnet om trening, så det ble bestandig bare henne og mamma. De lange, kjedelige vandringene forbi stengte butikker, opp til parken hvor familier prøvde å få drager til å fly selv om det ikke var et eneste vindkast i luften, og små, snauklipte gutter som spilte rå og brutal fotball. Hadde de hatt en hund, ville det vært noe annet. Har man en hund, blir det mening i å gå tur, men Charlie hadde (selvfølgelig!) astma. «Enda en grunn til å flytte til et varmere klima,» hadde mamma pludret. Enda en grunn til å hate Charlie.

«En tur,» skrev hun. «Man kan ikke engang gå tur i disse teite åsene, for de er fulle av fæle, løse steiner og trerøtter. Og når du akkurat har kommet ned en ås, så ligger det en ny en rett foran deg. Det finnes ikke et eneste flatt område i hele Toscana, og hvis det hadde vært det, ville guttene på skolen helt sikket brukt det som fotballbane. Fotball er bokstavelig talt det eneste de tenker på. Hele tiden.»

Hun legger seg tilbake, utmattet av hat. Døren går opp (uten at noen har banket på, selvfølgelig), og Siena glir inn, med det våte håret klistret til skuldrene.

«Paris, kan jeg få låne den røde hårstrikken din?»

«Nei,» svarer Paris og lukker øynene.

«Å, herregud, da!» Siena er rasende, men egentlig ikke spesielt overrasket. «Hva skal du med den? Du får jo ikke brukt den engang, nå som håret ditt er så kort.»

«Jeg skal ha den til pynt,» sier Paris, fremdeles med lukkede øyne.

«Du er bare så patetisk.» Siena trekker seg tilbake mot døren. Der slenger hun ut en siste, desperat replikk: «Jeg sier det til mamma …»

Paris gir fra seg et snøft av forakt. Meningen er at det skal stoppe munnen på Siena en gang for alle – og det gjør det.

Vaskekona Olimpia, som også er barnepasser på deltid, parkerer den hostende trehjulsbilen sin utenfor den åpne kjøkkendøren. Hun har hentet tre år gamle Charlie i barnehagen, og han har sovnet på veien hjem. Nå løfter hun ham kjærlig ut av bilsetet. Charlie går i barnehagen tre dager i uken. Der lærer han italienske sanger og lager bilder av tørr pasta og lim med glitter.

«Carissimo.» Olimpia kysser det blonde bustehodet. Charlie våkner og trekker seg irritert vekk. Når han er i godt humør og har lyst til å erte moren, hender det at han finner seg i å sitte på fanget til Olimpia og høre på at hun synger en sang om en siriss og en gresshoppe som gifter seg. Andre ganger er han fjern og kald overfor både moren og Olimpia, men begge forguder ham uansett. «Hva er det som er så spesielt med ham?» klager Siena og Paris. Dette er den eneste tingen de er helt enige om.

«Han er vel ikke mer interessant han, enn andre,» påpeker Paris. «Han er bare liten. En dverg er også liten.»

«Men han er gutt,» svarer Siena mørkt.

Inne på kjøkkenet sitter Emily nedslått og reparerer skjørtet sitt. Hun gidder ikke ta det av, så hun har bare vridd det rundt og snurper sammen revnen med store, ujevne sting. Olimpia står med Charlie på armen og betrakter henne kritisk.

«Uno strappo,» forklarer Emily unnskyldende. Hun kan aldri tenke seg at italienske kvinner river i stykker klærne sine, og om de gjør det, har de sikkert noen små sydamer (sannsynligvis albanske) til å reparere dem for seg. Men ingen italienske kvinner ville vel funnet på å kle seg i lange, blomstrete bomullsskjørt uansett.

«Carlito é stanco,» svarer Olimpia. Enkelte ganger vil hun bare snakke italiensk med Emily, andre ganger viser hun at hun kan snakke engelsk nokså flytende, selv om hun ikke mestrer noe mer enn helt enkel dagligtale.

«Charlie! Vennen min!» Ansiktet til Emily blir brått forvandlet. Paris står i døren og betrakter opptrinnet. Hun synes morens ansikt blir slapt og dvaskt hver gang hun ser på minstemann. Paris liker å se henne bestemt og livlig. Hun liker å kunne lese følelsene hennes klart og tydelig. Det var slik det var i den gylne tiden før Charlie kom til verden. Da de bodde i London.

«Sjokolade,» forlanger Charlie med den sutrete tonen han har lagt seg til. Han har oppdaget at den fungerer like bra på begge språk.

«Vennen,» sier Emily. «Vi ble enige om at du bare skal få en liten bit etter lunsj. Og hva skal vi ha til lunsj? Pasta? Omelett?»

Ikke godtatt. Munnen til Charlie åpner seg på vidt gap mens han hyler mot det nyrestaurerte taket at han vil ha sjokolade, nå med en gang. Han vil, han vil, han vil. Verken han eller Olimpia synes det har noe for seg å nevne at han fikk to biter Kit-Kat-sjokolade i bilen.

Paris glir ut av rommet som et spøkelse. Da hun var liten, fikk de bare sjokolade som ekstra kos: på fødselsdager og til jul. Hun husker fremdeles smaken av sjokolademyntene de hadde i julestrømpene, fløteaktig og fremmed, overhodet ikke som vanlig sjokolade. Ikke helt ulik italiensk sjokolade, egentlig. Mamma sier at italiensk sjokolade er bedre enn den engelske, fordi den inneholder færre tilsetningsstoffer. Paris er overbevist om at det er tilsetningsstoffene som gjør den så god. Hun tenker på italiensk sjokolade. En skulle tro den var dekorert av en hallik, i blått og sølvfarget papir med sløyfer og krimskrams. Så tenker hun på Mars-sjokoladen, solid og kraftfull i svart og rød livré, som selveste Krigsguden. Tennene hennes løper i vann. Det er lenge siden frokost (tre omhyggelig skrellede druer og en saltstang), men hun har lovet seg selv å ikke spise noe annet. Ikke bare lovet, det er mer en slags kontrakt. Hvis hun ikke spiser, vil alt bli bedre: Mamma vil slutte å skjemme bort Charlie og overse alle andre, pappa vil komme oftere hjem, og Siena vil ganske enkelt forsvinne. Alt henger sammen, på en eller annen komplisert måte som hun ikke riktig forstår, helt ned til den gnagende følelsen hun har i magen. Selv om den er ganske ekkel, så er det nesten selskap i den. Den er nærmest blitt en venn.

Idet Paris nærmer seg kjøkkendøren igjen, hører hun Vespaen til Giancarlo komme summende. Den lyder som en bisverm. Han blir sittende på mopeden, tynn og nesten nifst mørk, og smiler til Paris før han roper på Siena av sine lungers fulle kraft. Ikke kom løpende, tenker Paris, og ber en stille bønn til søsteren. La ham i det minste komme seg av sykkelen først. Men i samme nå ljomer et ekstatisk «Pronta!» gjennom huset, og Siena dukker opp i en sky av Emilys beste parfyme. Idet Vespaen hviner ned veien igjen, får Paris et glimt av den tyvlånte, røde hårstrikken sin i håret til Siena.

På kjøkkenet sitter Charlie fornøyd ved bordet og stapper i seg sjokolade. Emily sitter overfor ham og kutter opp tomater. Olimpia vasker gangen med brask og bram.

«Hva skal vi ha til lunsj, Paris? Hva sier du til en deilig salat?»

«Jeg hater salat.»

«Kjære deg, da.» Det fjeset igjen. «Du som alltid har vært så glad i det. Husker du den gangen vi var på middag hos Rebecca, og du ba om å få salat? Jeg var så stolt av deg.»

«Mamma, jeg var fem år gammel.»

«Det var derfor det var så uvanlig,» sier Emily alvorlig. «Tenk på hva andre femåringer spiser.»

«Nei takk, det vil jeg helst ikke tenke på,» sier Paris, og stirrer megetsigende på sjokoladefjeset til Charlie.

«Pizza da, kanskje?» skravler moren i vei, uten å ta poenget.

«Mamma, jeg er bare ikke sulten. Det er for varmt.»

«Ta deg noe kaldt å drikke da, i hvert fall.»

For å få slutt på maset går Paris til springen over den gammeldagse oppvaskkummen (designet i Milano og bestilt på Internett). Den hoster opp noe sørgelig, brunt skvip.

«Mamma! Vannet er borte igjen.»

Langt borte, men kanskje ikke så langt som det føles, sitter Petra McAllister på kjøkkenet i kjelleretasjen i huset sitt i Brighton og leser avisen. Utenfor pøser det grå regnet ned, eller rettere sagt på skrå, langs den forlatte strandpromenaden. Noen få feriegjester har våget seg ut på bryggen og klynger seg sammen under de blafrende, viktorianske markisene. Lysene er knapt synlige i tåken. Den faste DJ-en kjører på med gjennomtrengende musikk. Det hele virker nærmest surrealistisk: Fra høyttalerne dundrer en munter sommersang om moro og latter og gratis drinker, og regnet øser nådeløst ned fra lave skyer.

Petra legger nesten ikke merke til det, ikke bryggen med de gjennomvåte turistene heller. Hun er vant til sommerværet i Brighton. Og fra det underjordiske kjøkkenvinduet sitt kan hun ikke se annet enn føttene som haster forbi. Våte, kalde føtter i sandaler, svært ufornuftig i dette været, selvtilfredse føtter i gummistøvler og nå og da et par skitne, barbeinte føtter som tilhører en av de mange uteliggerne som holder til på nærmeste torg.

Petra skjenker seg enda en kopp kaffe og brer avisen utover bordet. Hun kan høre guttene oppe på barneværelset i etasjen over. De er svært høyrøstet, og hun gjenkjenner leken. «Du har ødelagt sporet mitt,» hyler Jake, men Harry nynner traust videre på kjenningsmelodien til Lokomotivet Thomas, akkurat like nasalt som på TV. Alt er som det skal være.

Av gammel vane blar hun rett opp på spalten «Tanker fra Toscana». Ved siden av artikkelen er det trykket en vakker pennetegning av en toskansk villa. Den ligger i skarp kontrast til åssiden, omkranset av nydelige oliventrær. Petra setter kaffekannen oppå det toskanske huset og legger fornøyd merke til at det blir kaffesøl på de pittoreske, skrå takgavlene.

«Sommeren i Villa Serena har sin egen rytme,» leser hun. «Jeg våkner til soloppgangens skimrende skjønnhet, spiser en skive kald vannmelon, gjør så mye husarbeid jeg føler for, og i tolvtiden er jeg klar for siesta. Jeg er overbevist om at jeg sover bedre i løpet av disse få timene enn jeg noen gang gjorde i London. Jeg blir lullet inni en tung, duftende søvn av sirissene utenfor og det svake suset fra soveromsviften. Jeg våkner ikke før langt utpå ettermiddagen. Når nattemørket faller på, inntar vi omsider dagens første måltid, ute på terrassen, idet stjernene titter frem.»

Petra sukker og setter fra seg kaffekoppen. Hun kan ikke huske når hun sist fikk en god natts søvn, med eller uten duft. Hun tenker på Emily Robertson, som hun har vært venner med siden universitetstiden. På den ene siden er hun glad for at Emily har det så fint i Italia. På den andre har hun lyst til å smelle til henne midt i det solkyssede fjeset hennes, og det av alle krefter. Dessuten savner hun henne veldig.

Petra blar sløvt om. Det er søndagsavisen hun sitter med (selv om det er tirsdag i dag) og sidene er store og uhåndterlige. Katten, som Harry kaller Thomas, men som går under navnet Kontrollsjefen i resten av familien, hopper tungt opp på avisen. Petra skyver ham unna og begynner å lese om hvor farlig det kan være å drikke for mye kaffe. Så stanser hun. Hun skyver den digre kroppen til Thomas et stykke til siden, og der, under den venstre poten hans, er det et bilde av en kjekk mann i førtiårene. Han smiler skjevt opp mot henne. «Dr. Michael Bartnicki,» leser hun, «overlege i nevrologi på King’s College Hospital i London …» Hun leser det en gang til.

«Jaså, Michael,» sier hun høyt. «Så det var der du ble av.»

I Toscana prøver Emily frustrert å finne ut av hva som har hendt med vannet. Først ringer hun Idraulica, det lokale vannverket. Kontoret ligger, i all sin futuristiske storslagenhet, bare noen åser bortenfor. Selv om hun har øvet inn noen få, enkle setninger på italiensk før hun ringer («Non abbiamo acqua»), virker det ikke som om damen i den andre enden skjønner bæret av hva hun snakker om. Det eneste hun får tilbake er en iskald, avvisende taushet. Til slutt løfter hun opp Charlie (Olimipia har dratt hjem) og sleper ham med seg ut til den lille Fiaten. «Paris!» roper hun. Nok en iskald taushet, etterfulgt av et snøft. Emily oppfatter det (med rette) som en avvisning.

Bilen er glovarm. Charlie skriker da de bare beina hans berører setet. Emily ruller ned vinduene i full fart. «Det blir bedre når vi begynner å kjøre,» lover hun. Charlie kikker furtent på henne gjennom lave øyelokk. Bilen til Paul har aircondition, men den står på flyplassen i Pisa og venter på sin herres hjemkomst. «Vær nå fornuftig, kjære,» hadde Paul sagt. «Du kan da ikke forlange at jeg skal møte kunder i en Fiat Panda.» Emily ga seg med det samme. Han hadde tatt i bruk K-ordet. Kunden er hellig i denne familien.

Glovarm vind blåser inn gjennom vinduene idet de snor seg nedover veien. Det er som om en gigantisk hårføner peker rett mot dem. Charlie blir etter hvert i bedre humør, særlig når Emily setter på yndlingskassetten hans, barnesanger sunget av en alltid like munter trio med traust, nordengelsk dialekt. Hjemme i England hadde Charlie for lengst gått lei av denne kassetten og sa at den var for babyer, men her i Italia klamrer han seg til den som til en sutteklut. Kanskje det er stemmene, den muntre engelsken med de flate vokalene og den velkjente intonasjonen som gjør utslaget. Emily vil helst ikke innrømme det, men innerst inne synes også hun at stemmene virker merkelig beroligende.

Idraulica ligger riktignok ikke langt unna, men siden både vannverket og Villa Serena er bygget på toppen av hver sin ås, betyr det at de må kjøre ned én åsside og opp minst tre andre. Området her blir kalt Månefjellene, le Alpi della Luna. Det er et område med tett skog og enkelte glimt av hvit stein, enkelte forbausende flate enger og en og annen landsby som klorer seg fast på toppen av en åskam med høye bymurer omkring. Den nærmeste landsbyen heter Monte Albano, en middelaldersk festningsby, bygget rundt et firkantet tårn og med en idyllisk, brosteinslagt piazza. Emily manøvrerer bilen gjennom de trange gatene, kjører gjennom en lav buegang og skremmer turistene til side idet hun humper mot kjøreretningen ned flere gater som er merket med senso unico (hun har vært i Italia så lenge at hun vet at dette er akseptabelt, av og til er det til og med helt nødvendig). De kjører gjennom nok en buegang og en serie hårnålssvinger nedover neste åsside. Hele veien er utsikten til å miste pusten av. På kassetten synger de muntre stemmene om engelske toetasjes busser. Det føles som om de er en million kilometer unna.

Med svette hender på rattet kjører hun gjennom flere ubeskrivelig vakre fjellandsbyer. Alle har det samme bibelske bakteppet av sypresser og fjell. Hun passerer et utall kirker og grotter langs veikanten, videre og videre forbi det ene perfekte utsiktspunktet etter det andre. Da de akkurat hadde flyttet til Toscana, pleide Emily å rope ut sin begeistring over hver eneste forfalne buegang og lapisblå Madonna, helt til Siena og Paris begynte å herme ondskapsfullt etter henne: «Å, se! En søppelkasse. Noe så sjarmerende! Nei, se, et typisk italiensk narkovrak. Che carina!» Paul hadde ledd, og Emily hadde lært seg å holde munn. Hun synes fremdeles det er like vakkert, men hun må innrømme at man kan venne seg til skjønnhet på samme måte som man venner seg til ting man gjør hver dag: re opp senger, lage middag, feie gulvene, beundre utsikten.

Idraulica ligner et moderne slott, synlig i mils omkrets, med vegger så blendende hvite at det skjærer i øynene. «Azienda Idraulica Comunale» står det på et skilt med små, harde bokstaver. Emily kjører forbi flere rader med tankbiler og parkerer foran den storslåtte marmorinngangen. Hun løfter ut Charlie. Han titter opp på bygningen med ærefrykt. «Er dette et slott?» spør han.

Etter varmen utenfor er resepsjonen iskald. Underlig, tenker Emily og grøsser, hvordan kroppen er i stand til å glemme at den noen gang har vært varm. De går over et oransje marmorgulv som virker flere mål stort og stanser foran en disk som er dekorert med groteske bronseslanger. De tunge møblene og den kalde luften får Emily til å føle seg som om hun er i et gravkammer. En stivpyntet resepsjonist sitter barrikadert bak bronseslangene. Hun sender dem et uinteressert blikk.

Emily går nølende i gang: «Scusi. Abito a Villa Serena. Non abbiamo acqua.»

«Har dere betalt regningen?» spør resepsjonisten på perfekt engelsk og trommer med elegante negler på disken.

«Ja,» sier Emily og går medgjørlig over til engelsk. «Vi betaler med direkte …»

Resepsjonisten trommer med neglene mot PC-en. «Innbetalingsfristen for forrige måned er overtrådt,» sier hun uten antydning til et smil.

«Er den? Men banken …»

«Det er best at du betaler meg nå,» sier resepsjonisten uttrykksløst, «og tar det opp med banken senere.»

Emily romsterer i den slitte håndvesken sin (hun kjenner med gru hvordan resepsjonisten betrakter den kritisk, selv foretrekker hun antakelig minimalistiske Gucci-vesker fremstilt av truede dyrearter) og fisker omsider frem sjekkheftet. Hun skriver ut en sjekk på et svimlende beløp og leverer den til resepsjonisten. Charlie står og følger med, med munnen på vidt gap.

Resepsjonisten printer ut en kvittering. «Carino,» sier hun og nikker mot Charlie. Så vender hun tilbake til PC-en sin. Det er tydeligvis ikke mer å si.

Tilbake i Villa Serena fosser vannet triumferende fra kranene. I ren begeistring tar Emily seg en dusj og gir Charlie et bad. Etterpå setter hun seg ute på terrassen og ser på Charlie leke i den støvete jorden under oliventrærne. En anelse av et vindpust blåser gjennom det våte håret hennes. Hun lukker øynene og tenker at dette kanskje, en gang iblant i hvert fall, er paradis på jord likevel. Det tar noen sekunder før hun registrerer at Paris snakker til henne.

«Mamma? Mobilen din piper. Du har fått en melding.»

Emily strekker seg etter telefonen. Det må være Paul, tenker hun. Han er blitt helt avhengig av tekstmeldinger. Av alle mulige former for elektronisk kommunikasjon, egentlig. Hun håper han ikke har med seg noen kunder når han kommer hjem i morgen. Hun tror ikke hun holder ut å stå i timevis og tilberede crostini og saltimbocca mens tyske forretningsmenn drikker montepulciano og snakker om motorveien. Jeg må bli en bedre kone, sier hun til seg selv. Jeg må bli mer gjestfri og ønske folk velkommen inn i det vakre hjemmet vårt, til hygge og familieliv. Det er ingen som bryr seg om at det er litt rotete. Jeg må slutte å være så nevrotisk.

Hun trykker på ikonet for meldinger. Teksten er kort: «Jeg er lei for det, kjære. Kommer ikke hjem. Jeg vil skilles. P.»

Kapittel 2

Tanker fra Toscana

Av Emily Robertson

Fredag kveld er pasta e fagioli-kveld. I Italia holder man fremdeles på tradisjonen med å ikke spise kjøtt på fredager. Vår lokale pescivendolo selger massevis av gamberetti, kamskjell og noen små, grå fisker som ser ut som sardiner. Det finnes til og med enkelte restauranter som nekter å servere kjøtt på fredager. Men man må jo tilstå at det ikke er rare offeret i et land som er så rikt på kulinariske herligheter. Italia er virkelig et paradis for vegetarianere. Selv Datter Nummer 2, som pirket motvillig i størknede, bakte bønner og brunt, ristet brød til middag hjemme i England, koser seg nå med pizza napolitana og spaghetti con aglio.

Pasta e fagioli er en tradisjonell, toskansk rett (i Italia blir toscanerne kalt ’bønnespisere’). Vi har lært den å kjenne takket være vår dyrebare Olimpia. Hun er en engel i hodeplagg og forkle, som kom til oss allerede første dag i huset for å «hjelpe oss i gang.» Nå er hun blitt som et fullverdig medlem av familien. Hun lager mat, vasker og skjenner på oss, og vi kan ikke forestille oss et liv uten henne. Hun har beriket livene våre på mange måter, men den aller største gaven hun har gitt oss, er oppskriften på pasta e fagioli, en lekker blanding av borlottibønner, tomater, hvitløk og urter. Den skal egentlig inneholde bacon, men vår fromme Olimpia hopper over denne ingrediensen på fredager. Enkelte ganger har jeg i litt baconfett, uten å si noe til Datter Nummer 2.

Fredag kveld står altså kjelen med pasta e fagioli og putrer på komfyren. På det hvitskurte trebordet står en karaffel med den lokale chiantien. Sprø ciabattaer (på italiensk har ciabatta tilfeldigvis dobbel betydning, og betyr også tøfler) rett fra ovnen ligger og damper i flettekurven. Ektemannen, som har vært bortreist i forretninger hele uken, står i døren og snuser fornøyd inn de deilige duftene. «Nå vet jeg at jeg er hjemme,» sier han.

Til: Petra McAllister

Fra: Emily Robertson

Emne: Ingenting

Paul har gått fra meg. Drittsekken.

Til: Petra McAllister

Fra: Emily Robertson

Emne: Takk

Tusen takk for at du ringte i går kveld. Det betydde veldig mye for meg, bare det å få høre stemmen til et annet menneske. Barna er jo mennesker, jeg vet det, men jeg kan egentlig ikke snakke med dem. Jeg har nettopp fortalt dem at pappa blir forsinket på grunn av jobben, og gudene skal vite at det er de vant til. Men jeg tror Siena forstår at det er noe på gang. Hun stiller spørsmål hele tiden, og det ligner henne ikke. Som regel er hun fullstendig oppslukt av sitt eget liv: Giancarlo, skolen, klær osv. Men nå spør hun hele tiden om når pappa kommer tilbake, hvorfor han ikke har ringt og hva for slags viktig møte det var han skulle på. Om og om igjen. Det er til å bli gal av. Paris sier ingenting, men det gjør hun aldri ellers heller.

Du spurte om det kom som en overraskelse, og jeg svarte at selvsagt gjorde det det. Jeg ble til og med litt fornærmet over at du spurte. Men innerst inne vet jeg at det ikke var så overraskende. Jeg mener, jeg trodde jo ikke at Paul bare ville gå fra meg sånn helt uten videre, uten forvarsel, men jeg har merket lenge at noe var i gjære. Jeg fikk ikke sove, så jeg ble sittende ute på terrassen hele natten og tenke og tenke. Ved en anledning hørte jeg et langtrukkent hyl rett ved siden av meg (visste du at det fremdeles er ulv i Italia?), og da tenkte jeg at det er bare til pass for Paul om jeg blir spist av en ulv. Det hadde vært hans egen feil. Men så tenkte jeg at søren heller, det ville vært altfor lettvint. Da ville det blitt mye lettere for ham å starte på nytt sammen med hvem hun nå er. Og ja da, jeg er sikker på at det er en «hvem hun nå er». Jeg kjenner ham ut og inn. Han er kanskje lei av meg, men han ville aldri finne på å ta bryet med å gå fra meg hvis han ikke hadde noe bedre å gå til. Jeg husker hvordan han var da vi møttes. Han hadde bestandig en avtale lørdag kveld. Hvis det dukket opp noe bedre, avlyste han den første avtalen, men aldri hvis det ikke hadde dukket opp et bedre alternativ. Så jeg er sikker på at han aldri ville finne på å gå fra en kvinne hvis han ikke hadde en bedre en å gå til.

Herregud, Pete, for en deprimerende e-post. Hvis jeg var deg, ville jeg slettet den med en gang. Skulle ønske jeg kunne slette hele gårsdagen og alle de siste fem årene i samme slengen, om det ikke hadde betydd at jeg ville mistet min kjære Charlie. Livet er ikke for amatører, heter det. Husker du hva Michael pleide å si? «Livet er ikke for amatører, og jeg er proff»? Noen ganger er minnene det såreste av alt.

Ta godt vare på deg selv.

Klem Em.

Mandag morgen sitter Emily på terrassen og prøver å overhøre Olimpia som mumler i vei om utlendinger og de grisete vanene deres («Hva er et bidet?» hermer hun med skjærende, ondskapsfull stemme). Emily stirrer på PC-en sin. Filen hun har åpnet, heter «TankerfraToscana50». Den femtiende artikkelen om det vidunderlige livet i Toscana. Motløst skriver hun en tittel: «Sommernetter i Villa Serena», markerer den og velger understreking. Hun sukker. Hun kan ikke komme på en eneste ting å skrive om sommernetter i Villa Serena. Støvsugeren til Olimpia durer inne i huset. Microsoftflagget blafrer sorgløst mot henne nederst på skjermen.

Siena og Paris har dratt til nærmeste svømmebasseng for å bade (Paris ble, under høylytte protester, med Siena og Giancarlo som femte hjul på vogna). Charlie har siesta. Artikkelen skal være ferdig i morgen, men hun er fullstendig tom i hodet. Det eneste som rører seg der inne, er en gnagende rotte av en tanke: Paul har gått fra meg, Paul har gått fra meg. Hun er vant til at han ikke er der, og derfor har ikke fraværet noen innvirkning på selve dagliglivet. Hun kan ikke akkurat si at hun savner skoene hans under sengen, kroppen hans i dusjen, den hviskende stemmen hans i nattemørket. Det er som om hun trenger denne latterlige, gnagende tanken, som en påminnelse om hvor alvorlig situasjonen faktisk er. Paul har gått fra meg, han har gått fra meg.

I ren desperasjon skriver hun en rad med nøkkelord som hun forbinder med Toscana: lys, hete, olivenolje, soltørket, vin, terrakotta, åser, vinranker, piazza, antipasto, fredelig, uberørt, cappuccino. Deretter prøver hun å pusle dem sammen til elegante, flytende setninger: «Vi spiste antipasto under vinrankene på den fredelige piazzaen», «Soltørkede tomater med noen dråper jomfruolje av oliven er den perfekte antipasto», «Cappuccino i morgenheten på den idylliske, lokale piazzaen». Hun stønner og trykker: slett, slett, slett. Så skriver hun noen helt andre nøkkelord: helvete, faen, drittsekk, horebukk, tosk.

Solen steker henne i nakken, så hun flytter på seg så hun blir sittende i skyggen av den vakre, idylliske osv. osv., vinranken. Drueklasene dingler foran henne, som et symbol på overflod (selv om hun vet at de ikke kan spises ennå, de er sure og harde). To jakthunder med bjeller om halsen kommer brasende gjennom buskaset og forsvinner rundt huset, opptatt med sitt. En firfirsle ligger og soler seg på en av de glovarme steinene, og lukker øynene i forhistorisk ro. Emily lukker også øynene og tenker på mannen sin. Han har gått fra meg, han har gått fra meg.

«Jeg kommer fortsatt til å være der for barna,» forklarte Paul vennlig da hun endelig nådde ham på telefonen sent fredag kveld. «Det er deg jeg går fra.»

«Men hvorfor?» spurte Emily for hundrede gang.

«Ekteskapet vårt er over,» slo Paul fast, som om det var et udiskutabelt faktum som Emily bevisst hadde fortrengt en god stund.

«Hvordan kan du si det? Vi har jo aldri snakket om …»

«Emily,» sa Paul knusende, «jeg vil ikke snakke mer om det.»

«Jaså, så det vil du ikke? Men vet du hva? Det vil jeg! Du har nettopp informert meg om at sytten års ekteskap er over. Synes du ikke at du skylder meg en forklaring?»

«Ikke bli hysterisk da, Emily.»

«Jeg er ikke hysterisk,» sa Emily. «Jeg er fly forbanna.»

Og med det hadde hun smelt på røret, og de to neste timene forsøkte hun desperat å ringe ham opp igjen. Telefonen hans var slått av. I full panikk ringte hun foreldrene hans i Portsmouth, «Verken Derek eller Anthea kan ta telefonen akkurat nå», og deretter til broren hans i Gravesend.

«Det er midt på natten, Emily,» sa broren om og om igjen. «Jeg vet da det. Broren din har akkurat informert meg om at han vil skilles. Jeg må snakke med ham. Vet du hvor han er?»

«Men det er midt på –»

Hun la på og ble sittende i den mørke stuen i Villa Serena (synlige takbjelker overalt og en enorm peis) og gjorde sitt beste for å puste rolig. Så sendte hun en tekstmelding til Paul («drittsekk!») og skrev en e-post til ham, men så ombestemte hun seg og slettet e-posten og sendte en til Petra isteden. Hun gikk ut på kjøkkenet og skjenket seg et stort glass vin. Det var vanskelig å drikke, for strupen virket helt gjensnørt, men hun ga seg ikke og tvang ned slurk etter slurk. Hvorfor hadde Paul gått fra henne? De hadde da vært ganske lykkelige? Selvsagt hadde det vært en stor belastning for dem å flytte til et annet land, men som hun sa til seg selv: Det måtte de regne med. OK, Italia hadde vært hennes påfunn. Men såpass skyldte da virkelig Paul henne, etter sidespranget? Og Paul hadde virket godt fornøyd. Det passet bra med bildet av den livsstilen han strebet etter (villa i Toscana, skiferier i Klosters, juleshopping i New York). Han hadde til og med startet sitt eget firma, og jobbet nå med å selge italienske eiendommer til blåøyde, engelske familier. Og hun hadde fått jobb som spaltist og skulle skrive om hvor vidunderlig det var alt sammen. Paul var heldig som hadde henne. Hun hadde passet barna hans og sørget for at han hadde et vakkert hjem. Det var hun som satt igjen alene i det store huset hver jævla dag. Selvmedlidenhet var farlig. Hun pustet dypt inn. Hvordan skulle det gå med henne nå?

Telefonen ringte, og hun stormet gjennom gangen for å ta den. I de få sekundene hun brukte på å komme seg til telefonen, så hun for seg hele forsoningen: Pauls tåredryppende unnskyldninger, hennes egen milde forståelse, den ekstatiske gjenforeningen. En ny (tredje, blir det vel nå) bryllupsreise til et eksotisk sted (ikke Italia), uten barna. En ny start. Kanskje til og med barn nummer fire.

Men det var ikke Paul, det var Petra.

Nå sitter hun iskald i solen og tenker: Kanskje jeg aldri får se Paul igjen.

Det får hun, selvfølgelig. Søndag kveld ringte Paul omsider tilbake og foreslo å fly til Italia helgen etter, så de kunne «diskutere saker og ting på en fornuftig måte».

«Diskutere hva da?»

«Tja, foreldrerett og advokater og sånt.»

Emily ble lamslått. «Foreldrerett» hørtes utrolig forslitt og juridisk ut. Hvordan kunne Paul, som en gang på et hotell i Siena hadde sammenlignet henne med Botticellis Venus, komme her og snakke om foreldrerett?

«Emily? Er du der?»

«Ja. Du synes ikke du går litt fort frem? I går hadde jeg ikke den fjerneste anelse om at noe var i veien, og nå snakker du om foreldrerett og advokater.»

«Emily.» Dypt sukk. «Du må da ha visst i årevis at det var noe som ikke var som det skulle.»

«Vel, det gjorde jeg altså ikke.»

Emily skriver navnet sitt i støvet på terrassemuren og tenker: Visste jeg det egentlig hele tiden? OK, de hadde hatt det de kalte sin «Tøffe periode». Siena hadde vært tolv og Paris ti, og Emily hadde akkurat innsett at de ikke kom til å få flere barn. Paul arbeidet døgnet rundt med å få i gang det nye firmaet sitt, og Emily følte seg ensom og tilsidesatt. Siena hadde begynt på ungdomsskolen, Paris skulle begynne året etter. Hun husker hvordan hun grudde seg til at det skulle bli slutt på den hyggelige rutinen med å hente dem ved skoleporten. Men så viste det seg at Paul skulle komme til å savne denne rutinen enda mer, for han hadde et forhold med en av lærerne, en kvinne han faktisk hadde truffet på en samtaletime på skolen. Emily hadde gått fra ham, reist til Brighton og forlangt skilsmisse. Men så hadde de funnet tilbake til hverandre igjen. Det var Paul som ønsket forsoning, tenker hun bittert. Han hadde kommet styrtende og tryglet henne om å ta ham tilbake. Den gangen, husker hun, hadde hun vært ganske bestemt i sin sak. Hun ville skilles fra Paul og starte et nytt liv sammen med jentene.

Men Paul hadde kommet, tigget om å få en sjanse til, og hun hadde gitt etter. Denne gangen må det fungere, hadde hun sagt til seg selv. Og det hadde det gjort, i alle fall en stund. Paul hadde vært fantastisk mot henne, virkelig gått inn for å vinne henne på nytt, og til slutt hadde hun begynt å elske ham igjen. Plutselig var hun blitt helt besatt av ønsket om et tredje barn, og Paul hadde gått med på det, nesten uten overtalelser. De fikk hjerteknuseren Charlie, og begge var helt betatt av ham. Det var da Emily fikk den fantastiske ideen. De skulle flytte til Italia og begynne livet på nytt, bare de fem. Et perfekt liv i solen. Hun husker hvordan drømmen om dette perfekte, nye livet – barna i lek under oliventrærne, rolige kvelder på den svale terrassen og synet av åsene i soloppgangen – hadde båret henne gjennom hele den grusomme flytteperioden: barnas hysteriske utbrudd, Pauls kjedsomhet og hennes egne undertrykte følelser av panikk og utilstrekkelighet. Først nå spør hun seg om ektemannen virkelig hadde delt denne drømmen med henne.

Han hadde riktignok elsket huset. De hadde forelsket seg i det begge to, da de var på den magiske ferien i Siena. De hadde plassert barna hos foreldrene til Emily og dratt på sin andre bryllupsreise: sett på forfalne eiendommer om dagen og spist middag på den berømte piazzaen om kvelden. Om natten hadde de elsket til lydene fra den toskanske natten (kirkeklokker, scootere som summet forbi, rop fra italienske ungdommer utenfor). En kveld hadde de oppdaget Villa Serena, grå-rosa i kveldsolen. Der og da visste de begge at de var kommet hjem. Men så tok de skrittet og flyttet til Italia, og de idylliske dagene som turister var over. Emily hadde kastet seg over oppussingen, men hun visste at Paul kjedet seg og var irritert over rotet og kaoset mens Villa Serena ble forvandlet til et toskansk drømmehjem. Han var mer og mer borte, og når han en sjelden gang var hjemme, var det bare for å klage på arbeidsfolkene. Stadig mer på selve Toscana også. Altfor sent gikk det opp for Emily at Paul, forretningsmannen som var tvers igjennom urban, aldri kom til å være i sitt rette element på landet.

Ja, selvsagt visste hun det.

Emily sukker og snur PC-skjermen vekk fra solen. Hun åpner «TankerfraToscana50» igjen og skriver: «Sommerkvelder i Toscana. Vi drikker kald hvitvin og ser stjernene dukke frem på himmelen over åsene i det fjerne …»

Paris sitter ved svømmebassenget i den eneste skyggen som er å oppdrive (en halvveis oppslått parasoll). Hun retter på capsen og trekker t-skjorten ned over knærne. Hun har i hvert fall ikke tenkt å få hudkreft, ellers takk. Ikke som det fehodet Siena, som sitter på den glovarme betongen midt i solsteken og trekker bikinistroppene ned fra skuldrene. Hun ber jo om å få føflekkreft, tenker Paris surt. Hun skal vedde på at den føflekken ikke var der for en uke siden. Skjønnhetsflekk, kaller Siena den. Lake District er en skjønnhetsflekk – det der er mannen med ljåen, vennen min, tenker hun hånlig. Lake District lyder så vidunderlig kaldt og engelsk at hun må lukke øynene litt for ikke å bli svimmel av hjemlengsel.

Siena kommer slentrende bort til henne. Det er bare så vidt at den blå bikinien klamrer seg fast nederst på brystene hennes. Paris har aldri lagt merke til hvor feit Siena er i ferd med å bli. Puppene er digre, de er svette og glinser av sololje, og hun har en helt tydelig valk over bikinitrusen. Ikke en valk, forresten, det er mer en bilring. Paris lukker øynene.

«Paris! Vil du ha en is?»

«Nei takk,» sier Paris med lukkede øyne.

«Noe å drikke, da. Du burde virkelig drikke i varmen.»

«Nei takk.»

«Du burde.» Siena gir seg ikke.

«OK,» sier Paris, bare for å bli kvitt henne. «Vann.»

«Con gas?» spør Siena med jålete, italiensk aksent.

«Uten,» sier Paris gjennom sammenbitte tenner.

Siena vandrer bort til kafeen der Giancarlo og vennene hans står. Så begynner de med den høyrøstede, viltre leken som italienske ungdommer tilsynelatende setter i gang med helt uten videre: hese rop («Aii! Ah!»), overdrevne håndbevegelser, masse dytting, knuffing og latter. Hva i himmelens navn har de å le av? tenker Paris. Giancarlo, sønn av en konditor, dømt til å bake biscotti i tretti varmegrader resten av livet. Massimo, bondesønn, med foreldre som aldri har vært utenfor Toscana. Pene Francesca, som allerede er forlovet med den gørrkjedelige mekanikeren Mauro. Intelligente Andrea, som sikkert aldri kommer til å studere medisin på universitetet i Pisa. Hvorfor i helvete virker de så fornøyde med seg selv, der de lekeslåss ved bassengkanten med vanndråper som glitrer som juveler på de solbrune kroppene? OK, de tar seg flott ut, hvis man liker den selvtilfredse, velnærte typen, men det gjør ikke Paris. Men er det alt? Er det nok?

Hadde de vært engelske, ville hun trodd at de var fulle, sånn som pappa og vennene hans var noen ganger på søndagsettermiddagene når de hadde vært på rugbykamp. Men det virker ikke som om italienere drikker. Alkohol, altså. Hun har hørt mamma si at det er nesten umulig for en kvinne å få servert mer enn ett glass vin i Italia. Det er bra. Hun hater at mamma drikker vin. Da blir ansiktet hennes bløtere og slappere enn noen gang. Når både mamma og pappa drikker, er det ikke til å holde ut. Enten krangler de, eller så begynner de å kysse og dummer seg ut. Men Giancarlo og vennene hans dummer seg ut etter to bokser med stironbrus og litt acqua minerale. Sprøtt.

Siena rekker henne vannflasken. Den har ligget i is og er fremdeles perlende kald. Paris åpner flasken og tar en liten slurk. Hun eksperimenterer med å ta til seg mindre og mindre mat og drikke. Hun kan nesten kjenne vannet renne langsomt forbi strupehodet og gli mykt nedover i halsen, dråpe for dråpe.

«Hei, Parigi!» Dette er typisk Giancarlo. Han bruker alltid en italiensk versjon av navnet hennes, og hun hater det. Hun overhører ham.

«Vil du være med og bade?»

Han står foran henne, brun og mager, med posete badebukser og halskjede med perler. Hva er det Siena ser i ham?

«Nei takk,» sier hun.

Giancarlo løfter hendene i en dramatisk bevegelse som viser at han aksepterer svaret. Han snur seg mot Siena igjen, og Paris hører ham si: «Søsteren din. Hun hater meg.»

Hun hører ikke hva Siena svarer, men det resulterer i en masse fnising og hoderisting. Paris legger seg ned i skyggen under parasollen og lukker øynene.

Hjemme i Villa Serena lager Emily eggerøre og forsøker å få orden på tankene sine. Paul har gått fra meg, tenker hun igjen. Ting som må gjøres:

1. Selge huset.

2. Flytte tilbake til England.

3. Finne en skikkelig jobb.

4. Skaffe barnepass.

5. Ordne skilsmissen.

Hun stopper opp fordi hun gråter. Charlie, som sitter uberørt ved bordet og venter på eggerøren, sier: «Mamma er våt i ansiktet.»

«Det er dampen fra maten,» sier Emily. Charlie stirrer misfornøyd på henne, det er tydelig at han ikke er fornøyd med svaret. Emily rører i eggene med stekespaden og har i salt og pepper.

«Ikke det svarte,» klager Charlie.

Emily begynner å plukke ut pepperkornene. Paul har gått fra meg, begynner hun igjen. Jeg har tre barn uten far. Ingen store forandringer der, tenker hun. Paul er som regel borte hele uken, i London eller Frankfurt i forretninger. Hun er vant til å leve uten ham, sier hun til seg selv. Hun kommer nesten ikke til å savne ham i det hele tatt.

Men så blir hun stående og stirre på eggene som har begynt å stivne, blekt gule mot den tunge stekepannen av jern. Det er stor forskjell på at mannen din er bortreist i forretninger og at han gått fra deg. En diger, gapende kløft av forskjell. Paul var kanskje ikke der rent fysisk, i de lange, hete ettermiddagene, som den gangen vaskemaskinen gikk i stykker eller den gangen Paris brakk armen da hun hoppet ned fra terrassen. Men han var alltid der likevel, i bakgrunnen, bare en telefon unna. Hun har hatt en å beklage seg over barna til, og han har vært trygg å ha, fordi hun vet at han er den eneste i hele verden som elsker dem like høyt som henne.

Emily heller motløst eggerøren over på en tallerken med bilde av Postmann Pat på. Det ser motbydelig ut, tenker hun, men Charlie myser mot henne og går med på å spise noen skjefuller. Selv har hun ikke lyst på mat. Det kjennes som om hun aldri kommer til å orke mat mer noen gang. Da kommer hun i det minste til å gå ned i vekt. Hun vet med seg selv at Paul har dumpet henne til fordel for en som er slankere.

Hun er skråsikker på at han har en annen. Like sikker som hun er på at sidespranget med lærerinnen ikke var noe enkelttilfelle. Kvinner er tiltrukket av Paul, som har nydelige, hypnotiske øyne og en tendens til å sitte litt for tett inntil dem. Hun har sett det ofte, med fremmede, med kolleger, til og med med hennes egne venninner, kvinner som har kritisert Paul bak ryggen på ham («Han fortjener deg ikke, Emily»), men som har blitt merkelig lekne og flørtete med en gang han er i rommet.

Charlie velter drikkeglasset sitt, langsomt, med vilje. Emily bøyer seg ned for å tørke opp og sier blidt: «Hva skal vi gjøre i ettermiddag, Charlie-vennen? Leke med toget?»

«Ikke toget.»

«Skal vi gå oss en tur da? Og se på hønene til Anna-Luisa?»

«Ikke tur. Dumme høner.»

Ettermiddagene i Italia, uten parker, uten lekeplasser og uten barne-TV, har begynt å fortone seg som de reneste ørkenvandringene for Emily. Time på time med varme spaserturer for å se på høner, eller endeløs leking med trebiler på steingulvet. Tusenvis av ganger har hun sett på klokken og oppdaget at det bare har gått ti minutter. Tårer og raserianfall og en mamma som gir etter. Emily sukker.

«Kanskje vi skal se en film?»

Ti minutter senere sitter de i stuen, der det er kjølig og høyt under taket, og ser på Jungelboken. Idet Mowgli blir tatt opp i ulvefamilien, ser Charlie opp fra skjermen. Ulvefar står på klippen og kunngjør en lov om et eller annet, og Ulvemor stirrer andektig opp på ham.

«Når kommer pappa hjem?» spør Charlie.