Marius Holmsen

Maria og pappa

– livet etter mamma

© 2011 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Foto: John Andresen

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-263-4

ISBN 978-82-8205-175-0 (trykket)

Maria, dette er en bok til deg fra meg, om Mammaen din som elsket deg så høyt.

Marius, er hun ikke det vakreste du har sett?

Når mammaen din sa disse ordene, lå du trygt i armene hennes. Hun så ned på deg og snakket til meg. Fordi du var det vakreste i verden, tok Mamma aldri øynene vekk fra deg når hun snakket. Mammaen din var redd for å miste selv et lite sekund av den følelsen hun hadde inne i seg når dine og hennes øyne møtte hverandre. Ofte lurte jeg på hva som skjedde akkurat i det øyeblikket. Jeg tenkte alltid på det sekundet som den totale kjærligheten.

Marius, er hun ikke det vakreste du har sett? Nei, dere to er det vakreste jeg har sett.

23. september 2009. Marius, jeg er så glad for at du og jeg ble gift, og at vi fikk Maria sammen.

28. september 2009. Mammaen din dør med et lite smil rundt munnen.

Prolog

Jeg tror ringelåten var en balkansang. Tror han sang om glede, og ville at alle som hørte den skulle danse. Det ble ikke noe dansing. Lenge siden jeg hadde danset. På displayet lyste navnet til Soads storesøster. Så synd at navnet ditt måtte fortelle meg noe jeg allerede visste. Et lite øyeblikk lurte jeg på om livet ville ta en annen retning hvis jeg lot som ingen ringte. Jeg kunne lukke øynene og sette meg på rommet til Maria. Rett ved siden av sprinkelsengen hennes der i mørket. Sitte ved siden av henne og høre på livet. Lukte på gleden. Vente på øyeblikket der øynene blir venner med mørket, og se på håpet. Jeg savnet håpet.

Hei, hva skjer? Marius, du må komme nå, de vet ikke om Soad overlever natten. De sier det har startet. Hva har startet? sa jeg for å slippe litt lenger. Døden Marius. Skynd deg nå, ba hun.

Hvordan skynder man seg til døden? Hvor fort kommer du deg til kreftsenteret for å se den som betyr alt for deg, dø? Hvordan forbereder du deg på det som venter.

Jeg ringte favorittkusinen min. Ba henne komme ned så fort som mulig. Maria trenger noen som kan passe på henne når pappa ikke er der. Pappa vil jo komme tilbake, men uten Mamma. Camilla så navnet mitt på displayet og tenkte kanskje det samme. Kanskje livet tar en annen retning hvis jeg ikke svarer. Kanskje Soad overlever. Kanskje Soad, Maria, Oline, Philip og jeg igjen kan ligge på gresset i parken og le.

Hei Camilla. Kan du komme ned? Soad skal dø nå. Jeg må dra så fort som mulig. Stillhet. Jeg kommer nå. Marius, Marius, hvisket hun stille i telefonen. Ja, jeg vet, Camilla. Jeg vet.

Så forsvant sjelen ut av kroppen. Jeg sto der i stuen og ventet. Så meg selv utenifra. Mens sjelen min steg, tenkte jeg på testene. Hvordan forskere hadde plassert ting oppe på høye hyller i operasjonsrommet. Ting du bare kunne se fra taket. På den måten ville de bevise at det finnes en sjel.

Forskeren: Du så deg selv ligge på operasjonsbordet. Du så legene som prøvde å få liv i deg. Du svevde mot taket, ikke sant?

Pasienten: Ja, riktig.

Forskeren: Så du skapet, det høye skapet bak legene? Det røde skapet?

Pasienten: Ja.

Forskeren: Så du hva som lå på toppen av det skapet? Husker du om det var noe der?

Pasienten: Ja, det lå en liten svart bibel der.

I rommet mitt var det ingen bibler på toppen av røde skap. Hvorfor hadde jeg ikke tenkt det samme, lagd en egen liten test? Akkurat nå trengte jeg et bevis, en trøst om at det fantes en himmel, en gud. Bare noe som kunne gi meg troen på at Soad ikke skulle bli borte for alltid. Et lite håp om en gjenforenelse.

Sjelen min kom tilbake, og jeg tenkte på Soad, meg og de siste syv årene med bønner.

I syv år, hver natt, hadde jeg bedt Gud om å ta vare på henne. Holde henne frisk og la henne leve lenge og lykkelig. Ikke én natt glemte jeg det. Uansett hvor trøtt eller full jeg var, så gjentok jeg alltid den samme bønnen.

Kjære Gud, du som er i himmelen. Takk for alt du har gjort for meg. Vær så snill å ta vare på Soad. Hold henne frisk. La henne leve et langt og lykkelig liv. Amen.

Så ble Soad syk. Jeg tenkte på bønnene og at jeg egentlig aldri hadde trodd på Gud. At jeg hadde vært forbanna fordi jeg ikke ble hørt da pappa døde. Jeg hadde spurt før, og blitt spyttet i fjeset. Jeg hadde fortalt presten at Gud ikke fantes. Han hadde sett på meg med det blikket som tilgir. Jeg trenger ikke tilgivelsen din. Trenger ikke noen tilgivelse for jeg har ikke gjort noe galt. Så tenkte jeg på hvordan karmaloven kunne dø samtidig. Og på Soad, som burde ha nok karma for hundre lykkelige liv.

Karma finnes ikke.

Så tenkte jeg på konverteringen.

Ble vi straffet fordi vi hadde giftet oss av kjærlighet og gjort de riktige tingene for familien, men for islam? Dette var ikke tiden for galskap, så jeg ba en bønn.

Kjære Gud, du som er i himmelen. Takk for alt du har gjort for meg. Vær så snill å ta vare på Soad. Hold henne frisk. La henne leve et langt og lykkelig liv. Amen.

For en gal synder jeg er.

Jeg løp ned trappene. Ventet i mørket på kusinen min. Jeg håpet at Maria ikke ville våkne på natten som hun alltid gjorde. Tenkte på gråten hennes når ikke pappa var der. Det var vondt nok når hun lette etter Mamma. Orket ikke å forestille meg henne når ingen var der. Så kom Camilla. Sto der i septembermørket. Ga meg en klem, og jeg gråt igjen. Tenkte at dette bare var starten. En bitte liten start på det vondeste livet har å by på. 35 år og skal allerede miste det nest kjæreste jeg har. Soad 32 år og skal miste alt. Må dette være kvelden da alle kan få morfin.

September. Kulden og mørket. Starten på en hard tid som skal ende med syriner, lyse kvelder og softis. Taxiene sto bare og ventet på meg. Rett ved Birkelunden. Ikke var det regn, ikke var det fredag, ikke var det lørdag. Bare masse ledige taxier som ville kjøre meg. Selvfølgelig var det sånn i kveld. Jeg passerte hjørnet som ikke kjente fremtiden. Hjørnet som seinere skulle få kø. Hjørnet der plastposehender hvilte sammen med servitørføtter. Hjørnet hvor Maria skulle knuse asfalt. Hjørnet hvor noen så meg. Hjørnet hvor den snille mannen trøstet og fortalte Maria at hun ikke måtte være lei seg. Mammaen din kommer snart, lovte han. Hvilken Mamma?

Kreftsenteret på Ullevål sykehus, ba jeg. Pakistaneren så på meg i speilet. Jeg så ut av vinduet. Orket ikke et sånt blikk nå. Tenkte på om jeg skulle be ham kjøre fort som faen. Fortelle ham at min marokkanske muslimske kone skulle dø av kreft i kveld, og det var opp til ham om jeg kom til å rekke det heller ikke.

Alt var opp til ham. Kjente at dette ikke var noen forbanna film. Det kom ikke til å ordne seg. Han kom ikke til å kjøre fortere, og det ville ikke komme noen ned for å redde dagen.

Til høyre lå parken. Der vi hadde ligget på kveldene under de varme augustdagene 2008. For varmt på dagen når du er nyoperert for svulst i hodet. Soad hadde vært så tapper. Lå der på teppet med Maria og smilte. Det ordner seg Marius, lovte Soad. Selvfølgelig trodde jeg henne, eller gjorde jeg det? Jo, jeg gjorde det.

Han kjørte fort. Noen ganger trenger du ikke å høre tankene. Du trenger bare å se litt nærmere. Noen ser alltid nærmere og gir et håp om at fine mennesker finnes.

Snart skulle den fineste av alle forlate oss. Vi passerte Kiwi-butikken der jeg hadde handlet mengder med Nan-melk. Melk til små babyer som ikke hadde mamma som kunne amme. Vi kjørte over broen. Under gikk Akerselva, der jeg hadde trillet Maria når hun ikke ville sove. Ovenfor Akerselva lå de trange gatene, der jeg hadde gjemt meg fra de lykkelige familiene. Trange gater der jeg kunne gråte alene.

Videre til krysset der jeg hadde ventet på tegnene. Soad, Maria og jeg hadde sittet i bilen med Neststore onkel på vei til kreftkontroll. Jeg hadde sittet der og håpet på grønt lys eller en sang som kunne gi meg et tegn. Et tegn på at denne kontrollen skulle gå bra. At kreftlegen ville komme med gode nyheter.

Forbi leiligheten til Monica og Ragnar. Der Soad og jeg hadde stått en varm sommerkveld. Jeg skulle vise henne Oslos fineste bakgård, hun ville bare klatre i stillasene. Klatre opp og banke på vinduet hos Ragnar og Monica. Vi lo ved tanken på reaksjonen deres. Vi tok til venstre og kjørte forbi den store myggen i hagen. Sto der i krysset, ikke langt fra der sykebilen hadde kjørt da de fant væskeansamling i hodet hennes.

Forbi kirkegården der jeg hadde trillet Maria, mens Soad lå og sov på sykehuset. Der jeg hadde stått og sett opp til vinduene på ABC Klinikken, og tenkt på dagen der vi satt og så ut av vinduet. Jeg med en nyfødt Maria på skulderen, Soad bak meg. Jeg snakket om livet og døden. Soad bare smilte og fortalte meg hvor lykkelig hun var.

Taxien tok til høyre. Rett inn til Ullevål sykehus. Pizza, dårlige nyheter, helikopterbråk, varme sommernetter, besøk, forbud mot blomster, kontroller, snille sykepleiere. Leger som gjorde sitt beste, tårer, ganger å gå seg vill i, legevisitter som aldri ble noe av, sommerfugler på dataskjermer, hjertebank, blodprøver, grøt på lørdager, saft på mandager, Mikke Mus-bilder, frykt, grisete vegger og Marias første sommerferie. Det ble ikke Legoland, men Ullevål sykehus.

Jeg hadde gitt ham Visakortet før turen begynte. Et sikkert tegn på for mange taxiturer. Jeg fikk kortet, skrev navnet på kvitteringen. Det ble skrevet så stygt at jeg ville fått stående applaus fra samtlige leger til stede denne kvelden. Jeg åpnet døren og løp ut i mørket og kulden.

Lykke til, ropte taxisjåføren, som kunne se nærmere. Han brydde seg. Jeg var så alene hele turen, men sjåføren hadde tenkt på meg. Kanskje lurt på hva som skulle møte meg eller hvem som var syk. Han spurte ikke, var redd for å såre eller gjøre alt verre. Jeg var glad han ikke lurte, da ville gråten tatt meg. Selvfølgelig spurte han ikke, taxisjåføren kunne se nærmere.

Der satt den samme mannen i resepsjonen. Jeg tenkte på alle de syke menneskene han hadde sett. Tenkte på alle han hadde sett og aldri så igjen. Tenkte på om han husket meg. Jeg vet han ikke husket meg. Sitter du i resepsjonen på kreftsenteret, må det være en plikt å ha dårlig korttidshukommelse ellers får du ikke jobben. Til høyre for mannen og forbi strålebunkerne. Der Soad hadde vært hver eneste dag i seks uker, med en skreddersydd maske. Så skreddersydd at svulsten skulle få enerett på strålene. Alltid når jeg gikk forbi bunkerne, tenkte jeg på kunsten der. Lyset fra de store vinduene og kunsten. Alt for at alle skulle føle seg bedre.

Det hadde sittet mennesker og planlagt at pasientene ikke skulle ha det vanskeligere enn de trengte. Fin kunst for å få tankene på andre ting. Som om det var mulig. Jeg lurer på om de la merke til kunsten og lyset. Om det var mulig å legge merke til noe sånt når du skulle stråles. Hvordan kan vi i det hele tatt tro at vi vet. Vi vet ingenting. Bare pasientene vet, og det går ikke an å forklare. Hvordan forklarer du tanken på døden og kreft. Kunst, ja. Jeg glemmer ikke tegningene på Soads kropp.

Sprittusjstrekene bak kjolestroppene. Dyktige stråleleger med taggekunnskaper. Hoggorm-arr i bakhodet og sprittusj på kroppen. Det forklarer døden og kreften. Det er kunst. Banksy-kunst.

Så opp trappene. Alltid trappene. Jeg hater heiser. Har klaustrofobi. Jeg ville dødd i strålebunkeren. Soad var så tapper. Målet var å gå hjem fra strålingen. Gå hele veien til Grünerløkka. Hun greide det noen ganger. Jeg glemmer aldri blikket hennes etter første stråling. Der satt Soad i sofaen og lurte på effekten. Jeg tittet bort på henne og så hvordan det klare blikket sluknet. Det var som om noen hadde slått henne av. Fine Soaden min som hadde øyne som lyste, fikk øyne som ble tomme. Ikke gi opp, hvisket jeg, vær så snill og ikke gi opp. Hun så på meg og gråt.

For å forklare meg hvorfor, slapp hun ikke øynene mine, Soad så på meg og spydde utover gulvet. Spydde, spydde, spydde og gråt. Maria gråt også. Jeg gråt ikke, fordi soldater gråter bare alene.

Tilbake til trappene. Jo høyere opp i etasjene, jo nærmere himmelen. Soad ble forbanna når de skulle flytte henne opp. Hun skjønte at høyere opp betydde mindre håp.

Jeg trakk i snoren, døren åpnet seg. Jeg tok til venstre. Merket at jeg forsvant ut av kroppen igjen. Langt borte i gangen så jeg familien hennes. Mammaen, brødrene, søstrene og meg. Kroppen hadde kommet frem før sjelen. Jeg nektet å ta på meg isolasjonskappen, masken og hatten. Ingen ba meg om å gjøre det. Soad skulle dø, og når Soad skal dø, skal hun se meg.

Hun ser meg. Jeg ser henne og alle sykepleierne som står rundt. Marius, skal jeg hjem nå? sier hun og prøver å reise seg. Nei, vennen, ikke ennå, sier jeg. Du må være her litt til, vennen. Jeg husker hvordan hun så på meg med de store brune øynene sine og nikket lydig. Bare litt til da, Mariusen min, ba hun. Ja, bare litt til, kjære Soaden min, gråt jeg. Bare litt til.

For andre gangen i livet sitter jeg der. Nærme, helt inntil. Øret føler og hører det som er igjen. Pusten kommer bare fra brystet. Et dårlig tegn, et veldig dårlig tegn. Det begynner sånn, sa de. Sånn. Døden.

Soad ser på meg. Pusten vil ikke høre på henne. Luften i rommet er av dårligste kvalitet. Det gjør ikke Soad noe. Hun hadde takket ja til verre. Det eneste hun ber om, er at den finner veien ned. Soad prøver så hardt. Hiver etter pusten, kaller de det. Gråter etter pusten, kaller jeg det. Hun satt der og gråt over noe vi andre tar for gitt. Hvor vondt må det ikke være å se på. Luften nærmest løper inn selv. For henne var det umulig. Ingenting ville ned. Luften nektet. Vil ikke, vil ikke, nei.

Soad setter seg opp i sengen. Slåss for litt vind, bare en bris. Alle gjør alt, alt er ingenting. Øynene hennes ber meg. Marius, hjelp meg, du må hjelpe meg, sier de. Jeg kjenner Soaden min. Vi har kjempet før. Side ved side, dette er bare en ny kamp. Lett for oss. Lett for noen som elsker hverandre så høyt. Soad skal dø, men ikke på denne måten. Soad skal gå ut med stil. Ikke fordi noe som kalles lunger er i dårlig humør. Dårlig humør. De er lei. Lei av å kjempe for smuler.

Soad, jeg er her nå, hvisker jeg. Hør på meg, vennen. Kjenner du hånden min, de varme hendene du elsket. De varme hendene du kalte roen. Maria sparket aldri når jeg holdt deg på magen, sier jeg. Du får henne til å sove, sa du alltid. Du er roen min og nå har du blitt roen hennes, hvisket du. Roen min, skrev hun i gifteringen min. Bevis at jeg er roen din, da, sier jeg. Hun blir roligere. Så sterk hun er. Jeg heier og forteller Soad hvor flink hun er. Sånn ja. Akkurat sånn. Rolig. Maria og jeg elsker deg så høyt, hvisker jeg. Hun liker at jeg hvisker, jeg husket det. Elsker kilingen på øret. Jeg kiler og heier. Tårene og ordene finner veien sammen og hun faller til ro. Sterke, sterke Soad.

Hun greide det som vanlig. Den vanskeligste kampen er over. Nå skal Soad få spasere på ”Sex and the city”-hæler. Spasere til friheten. Spasere vekk fra smerte, savnet etter Maria, solen hun ikke kunne nyte, slitne bein, bleier, sykehusskjorter, ledninger, bråkete maskiner, blodposer, isolatkapper, fremtiden hun ønsket. Moren hennes som gråter, søsken som vrir seg i ulykkelighet, familien min som elsker henne så høyt, Anette min, dårlige nyheter, legevisitter, kontroller, strålebehandling, oppkast, cellegift og drømmen om et kreftfritt liv.

Alle nettene da søvnen ikke fant henne, ba hun om historier. Fortell da, Marius, noe fint, sa hun. De gir meg ro, hvisket hun. Roen til å sove, tanker til fine drømmer, fortalte hun. Dette blir den aller siste og begge vet det.

Jeg fjerner sykehusskjorten hennes med tankene mine. Tar på Soad den hvite kjolen og de brune skoene. Alt fra en av de lykkeligste dagene hun fikk. Dagen som fikk all smerte til å forsvinne. En hel dag var de borte. Vi hadde gjort en avtale. De skulle få henne, men ikke akkurat da.

Må vi vente, blir vi sinte, sa de. Dere må vente, sa vi.

Drømmefesten, overraskelsesfesten. Et solfylt Hovedøya, med alle hun elsket. August sånn som august kan være på det snilleste.

Solen varmer Soad, hun ser jeg står på stranden. Tanken over at det finnes så mange mennesker som er glad i henne, får tårene til å renne av lykke. Soad har ikke løpt på flere måneder, men dette er august og kjærlighet. Kreftreglene gjelder ikke denne dagen, denne øya, denne måneden.

I 32 år har hun gått rundt og spredd lykke, smil og troen på livet. Soad smilte alltid og nå smiler alle tilbake.

Soad og jeg står på stranden og holder rundt hverandre. Ingen vil slippe, vi vet at dette er noe magisk. Kanskje den siste magien vi skal få oppleve. Slipper vi nå, forsvinner alt. Vi mister denne stunden der kjærligheten ikke kan bli sterkere. Jo, den kan bli sterkere. Mammaen min, roper hun. Pappaen min. Mariaen vår.

Hun tørker bort tårene mine og kysser meg. Forteller meg hvor lykkelig hun er.

For andre gangen i livet sitter jeg der. Nærme, helt inntil. Øret føler og hører det som er igjen. Soad puster ut en siste gang, og jeg er igjen for sein. Akkurat som sist gang. Greier ikke å fange den siste tynne varme brisen. Fange den og gi den tilbake for å ha henne hos meg litt til. Bare litt til, Soad. Soad, bare litt til, vær så snill, ber jeg.

 Så er hun borte.

Hånden jeg holder i, er ikke lenger Soad sin. Det er et skall, Soad er borte. Jeg tenker tilbake på da jeg sto i stuen. Da sjelen min forsvant og jeg så alt så tydelig fra utsiden. Da jeg ønsket at noe var gjemt som var umulig å se fra gulvet. Et bevis på at dette hadde skjedd, et lite håp om at Soad og jeg skulle møtets igjen. Noe som kunne hjelpe meg ut av denne enorme smerten som dreper meg.

Så kjente jeg det. Noe som la en tanke i hodet mitt. Et lite minne. Noe jeg hadde sett, men ikke tenkt på før nå. Du er gal, Marius. Gal av sorg. Leter etter noe som ikke finnes. Greier du ikke bedre enn dette, har du en lang vei å gå. Sjelen og døden. Har du ikke prøvd dette før? Nei, jeg er ikke gal. Det var noe der, noe bitte lite. Nå husker jeg det, husker at jeg så det.

Et siste håp om at jeg skal møte Soad igjen. Hva om jeg tar feil? Hva om det ikke er noe der? Hvor vanskelig blir ikke denne turen videre? Greier jeg dette da? Tanken om aldri å få se Soad igjen, er ikke en tanke. Det er min egen død. Maria kommer til å miste begge foreldrene sine. En til kreften, en annen til sorgen.

Jeg slipper hånden til Soad. Kysser henne på munnen. Ser hvordan tårene mine renner ned til øynene hennes og fortsetter ned mot munnen. Hun gråter mine tårer med et ørlite smil rundt munnen. Gråter og smiler samtidig. Jeg savner deg sånn, Soad.

Så bestemmer jeg meg. Jeg skal dra hjem, finne frem stigen og titte. Klatre til toppen og se. Beviset på at dette ikke er slutt. Beviset på at selv om det tar 70 år, så skal Soad og jeg møtes igjen. Fortsette og avslutte den perfekte kjærligheten.

Finner jeg ingenting, blir dette vanskelig. Tanken på at jeg aldri skal få se henne igjen, får meg til å skrike. Tårene stopper ikke. Finner jeg ingenting, blir det ingenting.

Jeg snur ryggen til henne og går. Går ut av døren til min første dag uten Soad. Min første dag uten kjærligheten alle snakker og skriver om.

Kjærligheten som alle drømmer om. Jeg har opplevd den, den finnes. Nå er den borte, og alt jeg klamrer meg til er et ørlite minne fra en opplevelse jeg ikke tror skjedde.

Legen stopper meg, ser meg dypt inn i øynene og sier: Unge mann, nå må du være sterk.

Jeg henter frem gardintrappen fra kjelleren, skynder meg fordi Maria sover alene i sengen. Bærer den opp fire etasjer. Ser på de slitte gelenderkulene. Står utenfor døren og ser på dørskiltet Soad hadde tegnet. En lang fyrstikkmann som holder en fyrstikkdame med stort krøllete hår. Marius står det over fyrstikkmannen, Soad står det over fyrstikkdamen. Damen holder i en liten arm. Armen til en liten jente med ville krøller. Maria står det over den lille jenta.

Soad, Maria og Marius. Familien min.

Så åpner jeg døren og går inn. Setter gardintrappen i stuen. Nøyaktig over det stedet jeg tror minnet er. Klatrer opp til toppen med tunge skritt. Kjenner den grusomme følelsen av håp eller håpløshet. Soaden min, kommer vi til å se hverandre igjen? Kommer jeg til å greie dette?

Øynene mine leter panisk. Så oppdager jeg det. Der til høyre faller blikket, akkurat det stedet hvor hjernen min av en eller annen grunn hadde lagret et minne. Det er nå veien skal velges, tenker jeg. Så hører jeg lyden av tårer som faller. Tårer som faller helt fra taket og ned på gulvet. Den tristeste lyden jeg har hørt. Lyden får meg til å tenke på den nye stillheten. Stillheten får meg til å tenke på dørskiltet.

Dørskiltet til Soad, Maria og meg.

Alle nettene da søvnen ikke fant henne, ba hun om historier. Fortell da Marius, noe fint, sa hun. De gir meg ro, hvisket hun. Roen til å sove, tanker til fine drømmer, fortalte hun.

Velkommen lille Soad

Mammaen din sov i en kommodeskuff, Maria. Lå der i skuffen med en dyne rundt seg, og en fin liten pute. Skuffen var halvåpen, sånn at krøllene fikk plass. De hang over skuffen som tusen uroer. Lille baby Soad lå der og var lykkelig. Selvfølgelig var hun lykkelig. Mammaen din var et mirakel. Jeg tror dette mirakelet gjorde henne så spesiell. Et mirakel som kun plasserte positive tanker i hodet hennes. Et mirakel som formet smilet og tente øynene hennes. Ta vare på denne lille historien vennen min. Les den når ingen tror på deg eller du har mistet troen på deg selv. Dette er bare en liten historie inne i den store. Alle disse hendelsene og ordene vil hjelpe deg, vennen. De løfter deg mot vannflaten. Du skjønner ikke hva jeg mener nå, men du vil skjønne det seinere. For å komme til vannflaten må du føle Mammaen din. Du har følt henne før. Alt dette skal gi deg følelsen tilbake. Bringe deg tilbake til armene hennes. Når du lå der i fanget hennes og tittet opp. Tittet inn i smilet og gløden. Kjærligheten, vennen. Jeg skal gjøre alt for å fange det øyeblikket dere hadde sammen. Bygge henne opp for deg bit for bit. Til slutt vil du se henne selv. Hver bit vil hjelpe deg, du vil kanskje føle at det er for få biter. At det aldri blir nok. Jeg skal gi deg nok. Det lover jeg, og du vet at jeg holder alt jeg lover. At jeg aldri lyver. Ikke for deg, vennen. Aldri for deg.

Mammaen din sov i en kommodeskuff, Maria. Hun var et mirakel. Morfar, pappaen til Mamma, bodde i Marokko. Du fikk aldri møtt ham. Mamma sa at han og onkel Mohammed var like, morfar ble kalt Ulven. Som onkel slappet han av, tok livet med ro. Morfar elsket å se på fotball, røyke Marlboro og føle roen. Han passet på familien sin, han var en god far, akkurat som onkel. Morfar bodde i Marokko, men jobbet i Norge. Han tjente penger for å ta vare på familien sin. Ulven reiste ofte og var mye borte. Morfar hadde fire barn. Store onkel, Neststore onkel, Store tante og en tante til som jeg ikke kjenner. Han var gift i Marokko, men dette tok slutt. Jeg vet ikke hvorfor, vennen, noen ganger skjer disse tingene. Han ville flytte til Norge, kanskje ville ikke hun. Hva vet jeg. Så morfar pakket ned alt han hadde, fortalte barna sine at de skulle flytte. Søsteren jeg ikke kjenner ble igjen i Marokko, jeg vet ikke hvorfor, vennen. Vi må spørre Neststore onkel, han vet.

En pappa og tre unger til et ukjent land. Ulven trengte en kone. En mamma som kunne hjelpe ham. Passe på barna som bare en mamma kan, lage tachin sånn bare mammaer kan, koke na na sånn bare mammaer kan. Derfor speidet morfar. Han speidet til sør, han speidet til vest, ropte til øst og fikk svar i nordøst. I Nador gikk ordet rundt. Ordet om mormor fra fjellet som ingen ville ha. Damen fra fjellet som ikke kunne få barn. Kvinnen fra fjellet som hadde blitt forlatt fordi ungene ikke kom. Morfar hadde fire unger fra før. Kvinnen fra fjellet var et tegn fra Gud. Den perfekte konen for mannen med nok barn.

Morfar og mormor satt i et tre. Morfar kysset mormor og mormor datt ned.

Der sto Haenna i Norge. Mormor som hadde bodd hele livet sitt i en kalkhule. En kalkhule i Nador. En hule, Maria. Skjønner du hva slags blod som renner i årene dine? Berberblod. Tenk deg hvor redd hun var. Hun var livredd, Maria. Islam snakker om helvete, mormor snakket om Norge. Norge ble kanskje himmelen eller kanskje ikke. Morfar jobbet mye, hele tiden. Familien trengte mat, klær og et sted å bo. Han var en god far. Ga familien mat på bordet, ga dem varme klær og et sted å bo.

Ulven var lykkelig, men lykke tar også slutt. Det vet du nok allerede. Du skjønner at lykke kan ikke føles uten ulykke. Lykke og ulykke går hånd i hånd, men noen ganger slipper de hverandre. Løper i ulike retninger. De leter etter hverandre fordi de vil være sammen, men de møtes aldri. Først dukker kanskje lykken opp, så løper han av sted for å lete etter ulykken. Så dukker ulykken opp, men hun savner lykken hele tiden og greier ikke bli lenge. Lykke en lang stund, ulykke en liten stund. En ting er sikkert, Maria. Etter ulykke kommer alltid lykke. Tro meg.

Morfar hadde vært lykkelig og nå kom ulykken. Ulykken for ham, men lykken for mormor. Ulven sto midt i rommet og var redd. Konen hans smilte og lo. Kvinnen fra fjellet, kvinnen som hadde blitt forlatt av mannen sin fordi hun ikke kunne få barn, kvinnen alle snakket stygt om. Hun var gravid. Morfar trodde Gud hadde gitt ham mormor, men Gud hadde gitt mormor Ulven. Hun lo, smilte og danset. Danset rundt i det lille rommet. I magen hennes smilte det en liten gutt. Mohammed ble hans navn. Selvfølgelig Mohammed. Han kunne ikke hete noe annet.

Mirakel nummer to var Mammaen din. Vakre Soad. 1977 kom hun til verden. Soad Saidali. April og vår. Dette var året da syrinene av en eller annen merkelig grunn hadde bestemt seg for å komme tidlig. Jeg tror dette var resultatet av hennes første smil. Et smil som fikk oslotemperaturen til å stige med 12 grader. Jeg tror det var Oslos måte å ønske Mammaen din velkommen på. Fordi Oslo visste, at denne mørkhårete vidunderlige jenta skulle gjøre noe med menneskene hun traff. Soad skulle skape smil og glede hos alle hun møtte. Dette er vår måte å takke deg på, hvisket byen vår. Så spredde den lukten av syriner til alle små og store kroker.

Velkommen lille Soad.

Samtidig et annet sted gikk det en gutt rundt på Vestli. En gutt på tre år som elsket lukten av syriner. Mammaen og pappaen hans fortalte at de hadde funnet ham i en pappeske utenfor Stovner kirke. Bestemor Marit og bestefar Jan hadde en merkelig form for humor. Så kom den varme brisen og han begynte å løpe. Den varme brisen hadde sneket seg ut av et vindu på Ullevål sykehus. En liten jente med masse hår hadde smilt for første gang. Legen som var der for å titte på jentungen, hadde frosset. Dette kunne ikke ha skjedd. Hun så på den lille mørke ungen igjen, jo, det skjedde. Øynene lyste, nesten blendet henne, men smilet var det som fikk legens hjerte til å dunke raskere.

Rommet hadde blitt så varmt, legen gikk bort til vinduet og åpnet det. Hun sto der og tittet ut. Lot vinden varme henne på kinnet før den forlot rommet. Varmen fikk henne til å tenke på den lille jenta i sengen. På smilet hennes som minnet om en tidlig sommerbris.

Den lille gutten fanget den varme brisen. Han holdt den i hånden og lekte med den. Kastet den opp og fanget den. Smakte på den. Til slutt la han den i lommen. Den kvelden, da alle hadde lagt seg, sto han opp. Hentet buksa på stolen og kjente i lommen. Der lå den. Sommerbrisen han hadde fanget. I mørket så han at den lyste svakere og svakere. Gutten begynte å gråte stille. Han ville ikke miste den. Han var for liten til å vite hva kjærlighet var, men lykke kunne han føle. Den varme brisen blunket en siste gang og forsvant. I et mørkt rom i en blokk satt en liten gutt og gråt. Gutten satt der og blunket. Der i mørket under varme tårer bestemte han seg for å begynne å lete. I morgen startet reisen, reisen etter den varme sommerbrisen.

Mamma Soad var barn nummer fem i en leilighet for to. Geniale morfar og smarte mormor åpnet kommodeskuffen. La Mammaen din forsiktig ned i den åpne skuffen og kysset henne god natt. Lurer på om Mohammed lå over henne. Kanskje han tittet ned på Mamma og smilte. Smilte fordi han ikke lenger var alene i kommoden. Han hadde fått en søster å dele køyesengen med. Fine Soad som alle elsket. Skulle ønske jeg var Mohammed den kvelden. Da skulle jeg holdt meg våken hele natten. Gjort øynene mine fornøyde, og til slutt sovnet med fine tanker til vakre drømmer.

Et år etter at gutten på Vestli begynte på reisen sin, kom Lille onkel til verden og noen år seinere Lille tante. Morfar pustet lettet ut. Han var glad i fotball, men ikke så glad. Et fotballag var best på tv-en. Det stoppet på syv. Ulven var ikke lenger ulykkelig, han var stolt. Stolt av familien, stolt av mirakelet.

Derfor sov Mamma i en kommodeskuff. Derfor var hun et mirakel og derfor ga hun aldri opp. Hun var resultatet av en umulighet, og da blir alt mulig.

En flat hamster og
svimle små afrohoder

Hvor gjemmer du en hamster så ingen andre finner den?

Kommoden ble full og Mammaen din havnet i Hegdehaugsveien. Bislet Kebab, Lorrys, Litteraturhuset, Slottsparken, Høgskolen. De havnet der. Tenk å ha vært flue på veggen da de kom med flyttelasset. Bare surret rundt fra nabo til nabo for å høre kommentarene. Flydd på andre siden av veien. Sittet der og sett. Fått ringside-plass da syv barn og møbler skulle flyttes fra gatenivå til fjerde etasje.

Flydd mitt forteste og sittet i gangen og sett barnas første blikk når denne enorme leiligheten åpenbarte seg for familien Saidali. Lykken, gleden og smilene til morfar, når han følte lykken, gleden og smilene fra familien sin. Han, mannen i huset, hadde ordnet opp. Den beste gleden en pappa kan ha.

Jeg tror mye av det Soad var og familien hennes er, kommer fra å være så mange. Alltid må du dele. Hvis jeg igjen kunne forvandle meg til en flue, skulle jeg flydd til kakefatet under Eid-festen. Honningkakene til mormor som mange snakket om. Liv har gått tapt i kampen om denne oppskriften. Ryktet sier at den hemmelige ene viktige og livsviktige detaljen er tatovert i pannen hennes. Slik at alle kan se den, men ingen forstår den. Frustrerende? Sikkert. Se for deg bildet, syv sultne unger. Én honningkake igjen. Frustrerende? Sikkert.

Jeg tror at når en familie består av ni stykker, og alle skal leve av én lønning, lærer du noe om livet. Du lærer noe om de viktige tingene, du lærer noe om prioritering, hjelpsomhet, å dele, familieverdier, aldri å gi opp og ikke minst å glede. Soad tenkte alltid på alle andre før seg selv. Ikke for at engelen på høyre side skulle skrive på armen hennes og redde livet etter døden. Den armen var full før hun fylte syv. Hun bare gjorde det.

Jeg gråter ennå over historiene til Mammaen din. Husker når hun og jeg satt sammen hjemme. Mammaen din fortalte meg om Majorstua skole. Om klassen sin. Om at hun gikk i ni år uten å bli bedt til en eneste bursdag.

Tro meg, Maria. Mammaen din var tøff. Hun gråt sjelden. De gangene tårene kom, var det alvor. Denne morgenen var det alvor. Soad fortalte videre.

Ni år uten å ha en eneste venn på skolen. De syntes hun var rar. De syntes hun luktet vondt. De skjønte ikke hvorfor Soad bare gikk og smilte. De lurte på hvorfor hun ikke hadde barbiedukker. Hvorfor hun hadde rare klær og krøllete hår. Husk dette, vennen. Mammaen din var alene alle dager i året. Hun satt for seg selv i skolegården, håpet at friminuttene skulle være kortere i dag. De var like lange som i går. Endelig var friminuttet over og hun kunne igjen være i nærheten av noen andre.

Mammaen din fortsatte å smile. Ble beste elev i norsk. Læreren brukte henne som et eksempel til de andre. Det hjalp vel ikke akkurat på bursdagsinvitasjonene. Så Soad leste Nancy Drew og drømte om å løse sine egne mysterier. Lurer på om det var disse bøkene som fikk henne til å gjøre de morsomme tingene?

Alt mammaen din ikke fikk lekt på skolen, tok hun igjen hjemme. Der var det alltid noen som ville leke, alltid noen som smilte tilbake. Denne gangen var det tampen brenner. Store tante sov. Mammaen din og Lille onkel snek seg inn på rommet hennes, løftet ut den tjukke hamsteren og startet leken.

Soad var lei av å alltid tape. Denne gangen skulle ytt i amma vinne. Hun husket stolen med lokket. Et lokk som på en pianokrakk. Bare at stolen ikke hadde noe rom for sanghefter og noter, bare et lokk. Ikke spør meg om hvorfor, den hadde bare et lokk.

Så hvor gjemmer du en hamster?

Under lokket. Selvfølgelig ikke bra nok for en jente som leser Nancy Drew. Soad hoppet opp på toppen av lokket. Lille onkel fant ikke hamsteren. Han fant en hårete pannekake. Han så frykten til Soad, og sammen listet de seg inn på rommet. La pannekaken tilbake og håpet på det beste.

Det beste var ikke noe å håpe på. Store tante våknet og hun skrek. Skriket var startskuddet og Soad løp. Det forteste de små beina hennes kunne løpe.

De små beina som løper får meg til å tenke på deg, Maria. Når du ikke ville gå på potte og løp det forteste du kunne med rumpa bar. Smilende med trillende latter.

Fort gjennom stuen med meg etter. Forbi bordet på kjøkkenet. Det hvite Arne Jacobsen-bordet. Forbi et nesten glemt minne av Soaden vår. Minnet lo av deg og hvisket. Jeg vil ha flere barn, Marius.

Mamma og Lille onkel elsket å leke sammen. De var ikke i barnehage sånn som deg. Leiligheten som onkel fortsatt bor i, var barnehagen, og de hadde verdens strengeste barnehagetante. Du må være streng når du har syv barn, ellers blir det tøft. Jeg jobber jo i barnehage, og ofte har jeg tenkt på anarkiet. Alltid tenkt på at det kommer til å skje. At de 18 barna samler seg på puterommet, en av de eldste guttene tar ordet. Forteller de andre barna om mulighetene. Vi må samle oss, jobbe sammen, hvisker han. Når Marius ber oss om å rydde, setter alle seg ned på rumpa og sier nei. Neste gang turen går til et sted vi ikke liker, løper alle i hver vår retning. Hvis vi ikke får to seigmenn på neste bursdagsfeiring, tisser alle i buksa samtidig. Avtale? Alle ungene legger hendene sine sammen og hvisker et lite, men høyt ANARKI.

Mormor kunne ikke la anarkiet spre seg, så hun var streng. Dette ville tatt motet fra hvilken som helst blitzer. Dessuten hadde hun vært Nador-mester i skokasting.

Mammaen din var redd, men ikke feig. Hun og Lille onkel hadde en lek de kalte Afro-Karusellen. Når mormor var på kjøkkenet og lagde mat, noe hun gjorde ofte, snek de seg bort til gardinene.

Lille onkel stilte seg under den ene gardinen, Mammaen din under den andre. De så på hverandre og fniste nervøst. Så telte de til tre samtidig. Stakk de krøllete hodene sine opp under gardinene og begynte å gå rundt i ring. Gardinene snurret seg fast i afroene og begynte å stramme. De fortsatte å snurre helt til beina lettet og gardinene så ut som kringledeig. Begge stoppet samtidig og lyttet. Hørte etter lyden av kjeler som klirret. Lyden av trygghet. Så løftet de opp beina og snurret, snurret så latteren ljomet i veggen og sommerfuglene hadde fest i magen. De visste hva som ventet. Når latteren var løs, tok det ca. syv sekunder før mormor kom løpende, to sekunder ekstra hvis hun gikk for skokastet. Lille onkel var løs etter fem sekunder. Svimmel, men løs. Han løp mot døren, snudde seg fort for å se etter Mammaen din. Mamma kom ikke. Hun satt fast. Gardinen hadde ikke snurret fort nok, og nå var hun fanget. Fanget etter håret med en sint Mamma med kastearm som en russisk diskoskaster fra 80-tallet. Altså de med jentenavn, bart og pels på brystet.

Lille onkel lo, Mamma gråt og mormor hadde igjen stoppet en ny revolusjon.

Jeg smiler. Ler av Mamma og meg. Den dagen hun kom hjem og leste svaret mitt som jordmor skulle lese høyt for oss. Svaret på hva jeg tenkte om å bli far. Er du gal, Soad, sa jeg. Vi kan ikke gi henne dette. Mammaen din var helt stille. Så på meg bare sånn hun kunne. Jeg er så stolt av deg.

Hun sto med svaret mitt på et A4-ark og bare tittet på meg.

Marius, det må alltid være oss, sa hun og kysset meg.