Reyna Grande

Over de hundre fjell

Roman

Oversatt av Hilde Sophie Plau

ACROSS A HUNDRED MOUNTAINS

Copyright © 2006 Reyna Grande

Published by arrangement with Sane Töregård Agency AB and Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Norsk utgave © juritzen forlag as 2011, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Omslagsfoto: © Gettyimages / moodboard og © Shutterstock Images LLC

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-273-3

ISBN 978-82-8205-122-4 (trykket)

Til min sønn Nathaniel,

og til dem som omkom

underveis til El Otro Lado

adelina

«Der er graven til faren din,» gjentok den gamle mannen med knapt hørbar stemme. Han hadde vært taus storparten av turen. Når han var nødt til å si noe, snakket han lavt. Som om de befant seg i en hellig kirke.

Grensen til USA.

Adelina stirret på den store steinhaugen han pekte på. Den gamle mannen måtte ta feil. Faren hennes kunne ikke ligge der. Det var umulig.

Hun tørket svetten av pannen med håndbaken. Så brukte hun hånden som skygge mot det intense sollyset. Hun gikk noen skritt framover og kom i skyggen av en kampestein som tårnet seg opp over både dem og steinhaugen.

Lå virkelig faren hennes begravet her?

Hun svelget. Hun var tørr i munnen. Det begynte å verke i strupen, som om hun hadde svelget en stikkende pære, med stilk og alt. Hun kjente tårene svi i øynene og gned dem tørre i en fart.

«Vi kan fremdeles snu og dra tilbake,» sa den gamle mannen. «Det er kanskje det beste.»

Adelina tok et dypt åndedrag. Så vendte hun seg mot havet av buskas og kaktus som strakte seg ut omkring henne. Terrenget virket endeløst. De hadde brukt nesten hele dagen på å komme hit. Grensepatruljen hadde ikke oppdaget dem denne gangen.

Hun så tilbake på den gamle mannen. Han hadde sikkert vært en god coyote en gang i tiden, da han var ung og sprek. Selv nå, med seksti år på baken, et dårlig øye og lammelser i kneet, hadde han greid å få henne forbi la migras konstant voktende øyne. På andre forsøk.

«Vi kan snu nå,» sa den gamle mannen igjen. «Du har sett graven hans, la det være med det.»

Adelina ristet på hodet og begynte å gå ned til haugen. «Jeg er ikke kommet for å se haugen,» sa hun og tok av seg ryggsekken. «Jeg er kommet for å finne faren min, og jeg skal ha ham med meg tilbake, om jeg så skal bære knoklene hans på ryggen.»

Den gamle mannen så forbauset på henne. Adelina unngikk det friske, brune øyet hans. Hun konsentrerte seg i stedet om det venstre, det med en blå hinne over. Hun oppdaget at det var den eneste måten å få ham til å se vekk på. Den gamle mannen så bort på steinene og sa ingenting.

Men Adelina visste hva han tenkte. Hun hadde løyet for ham. Hun hadde ikke fortalt ham at hun hadde planer om å grave opp liket, og hvis det virkelig var faren hennes, ta ham med seg tilbake. Han ville aldri ha tatt henne med hit hvis han hadde visst det.

Hun bøyde seg ned og begynte å løfte vekk steinene én for én. Så mange steiner over ham. Så tung vekt å bære. Når steinene var vekk og han var fri, ville kanskje hun også bli fri.

«Det er ikke engang sikkert det er han som ligger her,» sa den gamle mannen og grep henne om håndleddet for å stanse henne før hun løftet vekk enda flere steiner.

«Jeg må vite det,» sa Adelina. «I nitten år har jeg gått uten å vite hva som skjedde med faren min. Du aner ikke hvordan det er å leve slik – uten å vite. Hoy sabré la verdad.» Hun rykket til seg armen og fortsatte å løfte vekk stein. Den gamle mannen trakk seg unna.

Hun forsøkte å være rask. Én for én kom steinene opp. Enkelte rullet nedover og traff knærne hennes. Fingrene ble oppskrapet og begynte å verke. Det kunne hende at den gamle mannen hadde rett. Kanskje var det ikke faren hennes. Men hva var verst, at det var faren, eller at det ikke var det?

Nitten år uten å vite. I altfor mange år hadde hun trodd at han hadde forlatt dem.

«Se!» sa den gamle mannen.

Adelina snudde seg og så en sky av støv stige i det fjerne.

«La migra,» sa den gamle mannen. «Vi må gjemme oss.»

Adelina snudde seg mot steinene igjen, og begynte desperat å kaste dem mot kampesteinen. Lyden ga gjenklang i støvet. Hun måtte vite hvem det var som lå begravet der. Se med egne øyne om det virkelig var faren.

«Hva er det du gjør? Gjem deg!» Den gamle mannen kom seg kjapt inn i en sprekk i kampesteinen. Men Adelina fortsatte å kaste ned stein. Hun rikket seg ikke.

«La dem komme,» sa hun. «La migra kan bare finne oss. Kanskje de kan hjelpe oss å frakte restene av denne mannen tilbake ...» Hun gispet ved synet av et lite metallkors. Kjapt løftet hun vekk mer stein. Plutselig la hun hendene over munnen for å stanse et skrik. Hun så på den gamle mannen, på det dårlige øyet hans. Men denne gangen så han ikke vekk.

«Det er en hvit rosenkrans med hjerteformede perler, ikke sant?» spurte han.

Adelina nikket og så ned på det rustne metallkorset, på de hvite perlene og knoklene som en gang hadde vært en hånd.

Den gamle mannen hadde ikke løyet.

«Han tviholdt på rosenkransen da jeg fant ham død, akkurat der hvor han ligger nå,» sa den gamle mannen. «Som om han har bedt helt til han døde. Om et mirakel, kanskje.»

«Den fordømte coyoten lot ham bare ligge her og dø!» sa Adelina.

«Faren din ble bitt av en slange. Coyoten har antagelig gått fra ham og tenkt at la migra ville finne ham. Se der, nå kommer de.»

Adelina snudde seg og fikk øye på et hvitt kjøretøy som nærmet seg. La migra var kommet.

Nitten år for sent til å redde faren hennes.

juana

Mexico

Juana så på moren der hun sto i døråpningen. Gjennom veggen av regn forsøkte Amá å skimte noe oppe i veien. Hun håpet at Apá skulle dukke opp. Hun hadde stått der i over en time mens søledammene vokste utenfor. Inne i hytta satt Juana i hengekøya og gynget fram og tilbake og nynnet for lillesøsteren Anita. Babyen ville ikke sove. Det var som om hun også ventet på at Apá skulle komme.

Det ble mørkt, og regnet fortsatte. Juana lå i sengen sin og lurte på hvor faren var. Han var bonde, en campesino. Han plantet og høstet mais på den andre siden av elven. Juana visste at han kunne bli forsinket iblant, hvis noen fikk et kutt av en machete eller ble bitt av en slange. Hadde det skjedd ham noe? Hvorfor kom det ingen og fortalte dem noe da?

Amá sukket og tullet rebozoen tett om seg. Kjolen hennes var våt og bena fulle av søle, men likevel sto hun der i uværet. Hun ville ikke komme inn og varme seg og spise en bolle med bønner.

«Tu padre no llega,» sa hun til Juana. Nok en gang kastet hun et blikk oppover veien før hun omsider kom inn. Hun gikk bort til alteret i kroken, hvor det sto en mengde helgenfigurer. Det var som om de glødet i skinnet fra vokslysene. Hun tok rosenkransen ut av behåen og strøk forsiktig over de blanke, svarte perlene.

«Kanskje han ikke kommer over elven,» sa Juana og gikk bort til moren ved alteret. Hun visste at når det regnet voldsomt, kunne elven vokse så mye at det ble umulig å krysse den. Noen ganger steg vannet så høyt at det flommet over, og da smøg det seg inn i hyttene som un ladrón, en tyv.

Amá nikket, knelte ned på jordgulvet og gjorde korsets tegn. Juana studerte flammen på lyset som brant foran det brune ansiktet til La Virgen de Guadalupe, og sendte alle sine bønner til henne. Etterpå tok hun opp rosenkransen sin og kysset metallkorset som hang på den. Hun hadde fått den av Apá til sin første kommunion, for et halvt år siden. Den dagen hun fylte ti år.

«Ave María Purísima,» sa Amá.

«Sin pecado concevida,» fortsatte Juana. Stemmene deres fylte hytta og lullet Anita i søvn. Så lenge de ba, var Juana glad de greide å overdøve lyden av det nådeløse regnet. Det trommet mot taket av tjærepapp.

Regnet lot seg ikke stilne av bønnene. Det trommet så det ristet i veggene og fikk bambusstokkene til å knirke som våte knokler. Juana ba høyere, i tilfelle La Virgencita ikke hørte henne ordentlig. Etter en stund var hun sår i halsen. Fremdeles hadde ikke Apá kommet.

Hun ba lavere og lavere, helt til hun nesten hvisket, helt til hun bare gjentok annet hvert ord etter moren. Til slutt var det bare moren som ba.

Juanas øyne holdt på å falle igjen. Hun hadde knelt så lenge at hun ikke kjente de tynne knærne sine under seg lenger. Men hun ville ikke at moren skulle være alene om å vente på faren. Bildet av La Virgen ble sløret. Hun svaiet sidelengs. Rosenkransen falt i gulvet.

«Gå og legg deg, Juana,» sa moren hest. «Du har gjort ditt, min datter.»

Juana ristet på hodet og åpnet munnen for å si fram en bønn til, men hun kom ikke på noen.

«Legg deg og sov. Jeg skal vekke deg når Apá kommer hjem.» Amá gjorde korsets tegn for Juana og prøvde å hjelpe henne opp. Men Juana kom seg ikke på bena, så i stedet krøp hun på alle fire bort til sengen. Hele veien passet hun på å ikke velte noen av kjelene Amá hadde plassert rundt omkring for å fange opp regnvannet som lekket gjennom taket.

Juana var gjennomvåt da hun våknet. Et kort øyeblikk var hun flau, og trodde hun hadde tisset i sengen. Moren sto hos henne med et lys i hånden. Selv i det svake skjæret fra flammen, kunne Juana se at hytta var oversvømt av vann.

«Elven har flommet over,» sa Amá. «Vi må komme oss opp på bordet.» Hun holdt Anita på armen. Juana la merke til at Amás våte kjole klistret seg inntil henne, nesten som den var redd.

Amá snudde seg og vasset bort til det lille spisebordet. Juana skalv idet hun trådte ut i det kalde vannet. Det nådde henne til livet. Hun fulgte etter lyset moren holdt, kom seg bort til bordet og skjøv unna plastkopper, klær, pappbiter, vasstrukne tortillaer, blomster og vokslys. Hun kikket bort dit alteret skulle stått, men så ikke annet enn vann.

Hun kom seg opp på bordet og satte seg ved siden av moren. Begge trakk føttene inn under seg.

«Det er elven som ikke lar Miguel få komme hjem,» sa Amá. Juana nikket. Hun lurte på om Apá visste at hytta var oversvømt. Hun håpet han snart ville forsøke å krysse elven og komme og ta dem med til byen, hjem til gudmoren hennes. Der ville de bli varme og tørre.

Juana lente seg inn mot moren og hørte på suttelydene Anita lagde mens hun diet Amás store, runde bryst.

«Ikke vær redd, mi’ja,» sa Amá. «Snart kommer far og henter oss. I morgen holder regnet opp, og da synker elvevannet igjen.»

Regnet fortsatte, og elvevannet sank ikke. Nå skalv de over hele kroppen begge to, og det rumlet i magene deres, men de var fullstendig hjelpeløse og kunne ikke gjøre noe som helst. Bare Anita var varm der hun lå, inntullet i morens rebozo. Og det var bare hennes mage som ikke rumlet, for hun fikk melk av moren. Juana holdt seg hardt på magen og forsøkte å la være å tenke på hvor sulten og forfrossen hun var, og på hvor tunge øyelokkene kjentes. Hun tenkte bare på Apá. Snart kom han og hentet dem. Snart var de i huset til madrinaen hennes. Der skulle de drikke varm sjokolade og være sammen alle sammen.

Noe få timer etter at det ble lyst, hadde fremdeles ikke Apá vist seg. Amá vasset gjennom vannet og rykket opp døren. Himmelen var fremdeles tung av skyer. Nå duskregnet det.

«Jeg går og leter etter hjelp,» sa Amá. Hun gikk tilbake til Juana og la babyen i fanget hennes.

«Men Amá ...»

«Jeg må prøve å komme meg til Don Agustíns hus lenger nede ved elven. De har en båt. Kanskje de kan ro oss over til den andre siden.»

Juana tok søsteren og holdt henne tett inntil seg. Babyen skrek og strakte armene mot moren.

Amá ristet på hodet. «Bli her hos søsteren din, Anita. Mami kommer snart igjen.»

Juana senket hodet mens Amá gjorde korsets tegn over henne og ga henne sin velsignelse.

Amá tok av seg sjalet og la det om Anita. «Jeg blir ikke lenge. Ta godt vare på søsteren din, Juana. Hold henne tett inntil deg og slipp ikke taket.»

«Det gjør jeg ikke,» sa Juana og festnet grepet om Anita. Hun lente seg mot veggen og satt helt stille på bordet. Amá så på dem en gang til, så kjempet hun seg tilbake til døren. Sølevannet sprutet om henne da hun forsvant.

Juana så krusningene i vannet etter moren bli mindre og mindre. Snart hadde det lagt seg til ro igjen. Det lå der så stille som om Amá aldri hadde gått gjennom det.

«… Dios te salve María, llena eres de gracia, bendita eres entre todas las mujeres y bendito es el fruto de tu vientre, Jesús, Amén.» Juana vætet leppene med tungen. Hun var tørr i halsen, men fortsatte å be, for hver gang hun holdt opp, hørte hun regnet strømme igjen. Hvorfor kunne det ikke holde opp?

Anita beveget på seg og våknet. Hun laget pussige smattelyder, presset seg tettere inntil Juana og lette etter moren bryst.

«Så, så, Anita, nå må du sove videre.» Juana vugget babyen. Anita jamret seg og veivet med knyttnevene i luften. «Sove nå, Anita, sove nå.»

Babyens skriking skar Juana i ørene så det ringte i dem. Hun begynte å be igjen, og håpet at lyden av stemmen hennes ville bysse babyen i søvn. Men Anita gråt og gråt. Juana puttet fingeren i munnen hennes. Anita begynte straks å suge på den. Juana kjente hvordan det kriblet i fingertuppen, og måtte smile. Men altfor snart skjøv Anita fingeren unna og skrek høyt igjen.

«Vær så snill å komme snart, Apá,» sa Juana om og om igjen. Øyelokkene hennes begynte å gli igjen. Hun prøvde å få tak i litt vann og sprute det i ansiktet, men hun rakk ikke ned. Hun holdt hardt om Anita og dyttet seg nærmere bordkanten. Hånden gled vekk under henne, og det var bare så vidt hun ikke falt.

Etter en hel liten evighet sovnet omsider Anita mens hun sugde på den lille fingeren sin. Lyden av regnet mot taket begynte å bore seg inn i Juanas søvnige hode. Det regnet fremdeles. Foreldrene hadde fremdeles ikke kommet.

Juana skalv, magen hadde begynt å gnage på seg selv, og det kjentes som om hun hadde steiner på øyelokkene. Hun tvang det venstre øyet opp med den ene hånden, mens hun holdt søsteren med den andre. Det høyre falt igjen og forlangte og få sove. Juana lurte på om det gikk an å la det høyre øyet sove mens det venstre passet på.

«Jeg må ikke sovne,» sa hun til seg selv. «Jeg må ikke sovne, jeg må ikke …»