Karin Wahlberg

Innenfor

Kriminalroman

Oversatt av Bodil Engen

BLOCKET

© Karin Wahlberg 2006 by Agreement with Grand Agency

© juritzen forlag as 2011, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Anders Timrén

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-292-4

ISBN 978-82-8205-126-2 (trykket)

Miljøene i boken er stort sett basert på virkeligheten. Jeg har beveget meg mellom Småland og Skåne, mellom Oskarshamn og Lund. Men enkelte ting har jeg forandret slik det passet meg. Dette er en oppdiktet historie, persongalleriet ikke minst. Eventuelle likheter med virkeligheten må tilskrives leserens egen fantasi.

Lund, november 2005

Karin Wahlberg

Innledning

Notisen sto å lese på Lundsiden i Sydsvenska Dagbladet tirsdag 10. september. Ikke før.

Klokken var litt over elleve om formiddagen. Han hadde våknet med et rykk i sengen sin i den fremleide ettromsleiligheten i Kulgränd, en adresse langt ute på jordene i Lunds nordlige utkant. Han hadde raskt dratt på seg klærne, og like hastig tråkket inn til byen og tuslet inn på Espresso House, som delte lokaler med Sydsvenskans kundeservice midt imot Lundagårds dryppende vegetasjon. Kafeen var ennå ikke fylt opp med studenter, takk og lov. Med søvngjengeraktig målbevissthet samlet han de forskjellige delene av avisen som lå spredt utover et par ledige bord, så satte han seg på en barkrakk ved benkeplaten foran vinduet, der han hakket seg gjennom den korte artikkelen ord for ord, setning for setning, om og om igjen, uten å merke at han sølte ut halvparten av kaffen i fanget.

Jenta bak disken, hvis blikk syntes å være naglet i nakken på ham, så hva som hadde skjedd.

– Å, sånn uflaks, utbrøt hun med litt for høy stemme og kom ilende med en klut.

Stumt løftet han avisen mens hun tørket av.

– Du kan få en ny.

Nøttebrune øyne, varme og imøtekommende. Hun luktet såpe og kanel. Eller noe i den retning. Noe godt.

Forvirret så han skiftevis på henne og på den tilsølte jeansen.

– Takk, fikk han i det minste fram.

– Toalettet er der inne, hvis du vil skylle av deg, smilte hun bredt og pekte innover i lokalet.

Tvilrådig ble han først sittende, torde ikke legge fra seg avisen siden han ikke var ferdig. Ville slikke i seg teksten enda noen ganger, forsikre seg om at det ikke sto noe der som han hadde oversett. Absolutt ingenting.

Hver dag den siste uken hadde han lett i avisen og følt seg mer og mer anspent og febril.

Nå sto det svart på hvitt.

Mann funnet død i Blokken

Mandag 9. september ble en død mann funnet i et kott i hovedbygningen, også kalt Blokken, ved universitetssykehuset i Lund. Ifølge førstebetjent Gillis Jensen ved Lund politikammer er det ennå uklart om det dreier seg om en pasient. Politiet vil ikke gi nærmere opplysninger om hvor i bygningen det aktuelle kottet ligger, men gjør det klart at det ikke er på en pleieavdeling.

Mannen har trolig vært død en stund, men først ved obduksjon vil dødsårsaken kunne klarlegges. Foreløpig er det ingen direkte mistanke om noe kriminelt.

Han stanset opp, leste den siste setningen en gang til. Tok inn det som faktisk sto der.

Ingen direkte mistanke om noe kriminelt.

Det strammet i kinnene. Ansiktet hans hadde stivnet i løpet av dagene som var gått, men nå gled munnvikene umerkelig oppover. Lettelsen var dog like kortvarig og flyktig som den milde sensommervinden utenfor vinduet. Han hadde forsøkt å flykte fra seg selv, komme unna det han hadde stelt til. Men innenfra og ut, fra sjelens dyp til ut på bare huden, var han som innklint med et tykt lag tjære.

En redd, mislykket idiot.

Han kunne bli tatt. Han som alle andre redde, mislykte idioter.

Han grunnet stille over dette. Så tiden han hadde foran seg. Høsten, mørket, den råkalde sølvtåken som ville legge seg klamt over byen. Et barmhjertig mørke å gjemme seg i, til det igjen ble tid for å komme ut i dagen. Lenger fremme ble alt lettere. Når snøklokkene skjøt opp etter snøsmeltingen og et hav av scilla dekket bakken utenfor universitetsbiblioteket. Da ville han kunne puste ut.

Sydsvenska Dagbladet har vært i kontakt med sikkerhetssjef Allan Nilsson ved sykehusets sikkerhetsavdeling, som ikke har noe å tilføye. På det nåværende tidspunkt er han avvisende til at det kan være svakheter ved pasientsikkerheten.

Der sluttet det. Ikke så mange linjene, altså. Heller ikke noe oppslag på førstesiden. Kortfattet og anonymt. Med andre ord ikke spesielt interessant, bare en rapportert skjebne blant mange andre.

Han trakk pusten dypt inn og kjente hvordan skuldrene senket seg mens kroppen myknet. Jeg må slutte å tenke, sa han til seg selv. Det er den eneste muligheten. Helt og holdent slutte å bruke hjernen. Dra ut kontakten. Tømme harddisken.

Men jo mer han anstrengte seg for å slutte å tenke, desto voldsommere dro maskineriet i gang. Hele hendelsesforløpet akselererte. Snurret rundt. Fikk de blanke sykkelstyrene utenfor vinduet til å bukte seg som slanger.

Det sto dessuten ikke et ord om noen beskjed i avisen. Han samlet seg. Ved nærmere ettertanke var det ganske mye som talte til hans fordel.

Så han gled ned fra stolen, låste seg inne på toalettet, skvettet vann på kaffeflekken. Mest for å vise en slags normaladferd. Konstaterte at det så ut som om han hadde tisset på seg, noe som ikke betydde særlig i det store og hele.

Jenta bak disken nikket vennlig til ham da han kom tilbake. Hun tok seg godt ut, det konstaterte han til tross for sin ynkelige tilstand. Ikke egentlig søt, hun hadde snarere et uvanlig og fremmed utseende som han syntes var attraktivt. Men fremfor alt virket hun blid, og det gjorde inntrykk på ham på en dag som denne. Det gjorde egentlig alltid inntrykk på ham. Hun hadde en svart genser som strammet over brystene. Forkleet var også svart og knyttet slik at det satt stramt over hoftene. Tynne sølvringer dinglet i ørene, og hun hadde viklet et kritthvitt bånd, som en bandasje, hardt rundt hodet slik at det svarte håret kruset seg i nakken. Han kunne ikke la være å undre på hvor hun opprinnelig kom fra. En eksotisk øygruppe langt borte, kanskje. Men hun snakket svensk uten aksent.

Han tvang seg til å gjengjelde oppmerksomheten hennes, nikket kort og presset til og med fram et smil. Men ikke mer enn i all hast. Det beste ville vært om hun overhodet ikke hadde festet seg ved ham. Ikke nå. Kanskje han kunne komme tilbake senere. Se om hun fortsatt var der.

Han satte seg igjen og strøk hendene over avissiden. Det sto altså ingenting om noen beskjed. Han konstaterte det tørrere nå, ikke like feberaktig. Da hadde han altså ikke trykket papirlappen ned i lommen hans. Ble det ikke noe av i forvirringen? Så meningsløst. Et budskap som aldri ville nå fram. Men han hadde da for pokker stappet den nedi?

Han kjente allerede hvor tomt det kom til å bli en stund fremover. Ingenting å samle tankene om lenger. Snu og vende. På den annen side var det en velsignelse at han ikke hadde etterlatt seg flere spor enn nødvendig. Meningsløst, men bra likevel.

Han klemte haken ned i hånden og så ut gjennom vinduet. Kjevene strammet seg så det verket i jekslene.

Natten hadde vært fuktig. Brolegningen i Kyrkogatan holdt på å tørke. Den milde septembersolen ville snart nå fasaden på universitetsbygningen og gjøre den hvitere, skarpere, og lokke gjester ut til kafébordene som ennå sto på fortauer og torg. En lun, dvelende sommervarme. Et siste sukk.

Tobussen drønnet forbi på vei nordover mot Annehem. Den var nesten tom. Han hadde bare kjørt buss i Lund en eneste gang, og det var da han skulle hjem med to kasser bøker som han hadde skaffet seg fra tre forskjellige antikvariater. Tunge medisinske fagbøker, rene mursteiner. Han hadde kommet over dem til spottpriser.

En stri strøm av syklister med vesker på ryggen eller dinglende på styret svingte rundt hjørnet til Lilla Gråbrödersgatan på vei mot Juridicum. Semesteret hadde nettopp begynt, og byen hadde brått endret karakter, reist seg fra sommerslumringen og fått opp farten, fyltes med nye og gamle studenter, med entusiasme og en dirrende forventning. En skarp kontrast til hans eget indre.

Men mange følte seg nok ensomme, tenkte han. Tomme innvendig. Han visste hvordan det var. Og at det var vanskelig å oppdage, siden alle var unge. Og dermed forventet å være lykkelige.

Den mørke med hårbåndet hadde satt fram et nytt kaffekrus. Han smakte forsiktig, kaffen var varm og sterk. Samtidig betraktet han to jenter, toppen tjuefem, som sto på fortauet utenfor og snakket sammen. Latteren deres trengte gjennom vindusruten. De svingte selvsikkert på kroppen, yppige bevegelser, den ene i en lekker knallrosa genser med gule roser.

Frihet, tenkte han. De er frie. Solbrune nakne armer, solbleket hår som strittet ut av hårspenner og strikker og blottet smale nakker med myke groper ved skallebasen. På en måte vergeløst. Å legge hånden mykt over, kjærtegne forsiktig med fingertuppene.

Den ene løftet plutselig blikket, så rett gjennom ruten på ham. Som om hun hadde følt seg iakttatt. Han beholdt kaffekruset foran ansiktet, fikserte henne over kanten, men smilte ikke enda det var all grunn til det. For hun var pen og hadde dette sjeldne suget i blikket.

Rett etterpå tok venninnene hverandre i armen og gled over Kyrkogatan inn i skyggen på Lundagård. Han fulgte ryggene deres med blikket. Den pene gikk vinglete og litt kalvbeint i flate rosa sko. Inn under almene forsvant de mot Akademiska Föreningens mursteinsrøde borg.

Klokken var blitt nærmere tolv. Han tok jakken sin, men dro den ikke på, nikket til jenta bak disken og forlot kafeen. Så nølte han et halvt minutt på gaten utenfor. Forsøkte å kjenne etter om impulsen ville drive ham opp mot Stadsbibliotekets avisavdeling eller sørover mot Stortorget. Mot mylderet.

Det ble det siste. Sykkelen ble stående der den var.

Med lange skritt og svingende armer gikk han i sikksakk bortover fortauet. Mye folk på farten. Så rett fram. Gjenvant kontrollen over seg selv. Registrerte med nyvakte sanser en flokk japanske turister som sto i en klynge utenfor den gråtunge domkirken. Turistsesongen var altså ikke over ennå. Kanskje ikke badesesongen heller. Øresund var oppvarmet, og godværet holdt seg. Kanskje han skulle sykle ut til Lomma beach og lure seg til de siste glitrende solstrålene i en sandgrop? Eller stikke til Gerdahallen og ta en treningsøkt?

Det får bli som det blir, tenkte han og skjøv alle beslutninger, store og små, inn i fremtiden.

1. kapittel

Gotland, torsdag 20. juni,
dagen før midtsommeraften

Det var i det øyeblikket Jan Bodén rettet seg opp med en tung bærepose i hver hånd, han for første gang merket at han vinglet litt. Eller i hvert fall første gang han ikke umiddelbart tydde til en raskt fremtryllet bortforklaring.

Han ble kald. Like etterpå skjelven. Men han ble stående der han sto.

Egentlig var det ikke vinglete han var, når det kom til stykket. Heller ikke svimmel eller ustø på bena. Mer som en plagsom følelse av ubalanse. En tydelig ulikevekt. Den eneste formildende omstendigheten var at han befant seg på Systembolaget langt hjemmefra, på Gotland, nærmere bestemt utenfor ringmurens østre port i Visby. Dessuten var det dagen før midtsommeraften, og bunkringen til helgen var i full gang. Det var trengsel. Ingen hadde tid til å ta notis av ham. Ikke engang Nina.

Hvor faen ble det av henne?

Kona hadde nettopp betalt og lukket lommeboken da hun plutselig snudde seg helt om og presset seg forbi den tette køen de nettopp var kommet igjennom, for å begi seg inn i butikken igjen. Rett inn i trengselen, som oppslukt. Hadde hun sagt noe før hun forsvant? Noe han ikke hadde oppfattet, der han sto i sin vaklende elendighet etter å ha pakket ned øl og brennevin i grønne plastposer?

Bodén gjenvant langsomt balansen, rygget et par skritt, lente seg bredbent mot veggen ved kassene og speidet etter kona. Ventet tålmodig. Hadde mange års trening, hun var en smule omstendelig av natur, noe som hadde irritert ham mer enn én gang. Nå var det imidlertid ikke så dumt å få enda noen minutter til å samle seg på, så han slapp å involvere henne. Ydmykende å være ufullkommen. Og hvordan han hadde det, angikk ingen andre enn ham selv. Foreløpig.

Begynte han å bli gammel?

På den annen side hadde han det ikke travelt. Forsøkte å innprente seg dette, som tatt fra en selvhjelpsbok. Du har resten av livet foran deg. Ventetiden blir ikke kortere av at du fyller deg med negative følelser.

Det var ikke han som dro med seg den slags litteratur hjem, men ett og annet hadde han selvfølgelig snappet opp. Et hjertespørsmål. Pumpen, livets motor, kunne fuske hos en mann på hans alder. Han var i faresonen. Hele tiden.

Blodkar og hjerte. Sjel og smerte.

To kolleger hadde fått hjerteinfarkt i løpet av det siste skoleåret, begge levde fortsatt, men hadde måttet legge om livsstilen. De var fremdeles dødsmerket, i hvert fall i Bodéns øyne. Men hvem er ikke det, tenkte han og kjente en indre frysning. Alle skal dø, før eller senere, men han foretrakk definitivt et senere tidspunkt. Og uten lidelse. Ingen smerter eller ubehag.

Han kjente etter. Ustøheten kom ikke fra brystkassen. Hjertet tikket i vei som det skulle. Det virket dessuten som om anfallet var over. Hodet opp og føttene ned. Omgivelsene hadde stabilisert seg. Fra nå av skulle han la være å hisse seg opp unødig. Kanskje noe psykisk. En kollaps! Ikke for at det på noen måte var hans stil, men i visse situasjoner kunne det gå an. En forbigående kollaps var å foretrekke fremfor en defekt i de større vitale organene.

En hel sommerferie lå foran ham. Påkledningen var deretter, ledig og feriepreget. Stort sett den samme fra år til år. Toftaklærne. Ingenting som gnagde eller klemte. Kittfarget vindjakke som han hadde hatt lenge, mørkeblå tennistrøye av et snobbemerke som han hadde fått av datteren, svært velbrukte blå jeans, mørkeblå sokker og svarte Ecco-sandaler, minst seks–sju år gamle.

Han sto med kroppsvekten jevnt fordelt på begge føttene, som en soldat på vakt. Ikke desto mindre kjente han hvordan et trykk over hodet langsomt smøg seg innpå ham. Panikken lurte og eksploderte plutselig. Som et fyrverkeri slo varme bølger opp mot halsen, banket bak øynene og flimret som gnister.

Men han aktet ikke å falle over ende. Det passet seg ikke. Særlig ikke på Systembolaget, som en fyllik.

Med viljen kan man styre det meste. Eller med intellektet. Det var han fullstendig overbevist om. Alt annet var slapt og giddeløst.

Han forsøkte derfor å bremse forløpet, manipulere de indre organene, trykket som steg, og lydene som svant. Pustet behersket. Som yoga. Han hadde sett Nina i aksjon. Rett rygg, bena i kors, armene ut fra kroppen og tungt hvilende med håndflatene opp. Det gikk kanskje like bra stående. Langsomt inn, langsomt ut. Kontroll. Beherskelse. Ikke å lukke øynene selv om han hadde lyst. Ta kontroll over redselen ved å være i den. Ved å la alt skje uten å gjøre motstand. Han var tett i ørene, de suste og var tilstoppet som om det satt vattdotter i dem. I begge ørene. Ikke bare det høyre. Det var nytt og særdeles ubehagelig. En dump banking.

Han ble likevel stående. Ikke støtt, men oppreist. Ingenting farlig kunne skje ham. Men det var som om rommet krympet, luften ble tett, stemmesurret trakk seg unna, flaskeklirringen forsvant i det fjerne.

Så begynte det å duve igjen. Lysrørene gynget fram og tilbake. Krenget uberegnelig.

Fy faen!

Angsten galopperte. Magesekken knyttet seg, vred seg som en ål. Luft ville opp, han rapet forsiktig både én og to ganger, og det hjalp. Bank i bordet! Ikke direkte spyferdig, kanskje heldig at magen var tom.

Hva kunne det være? En propp ørevoks?

I helvete heller.

Hørselen på det høyre øret hadde vært nedsatt en tid uten at han hadde gjort noe med det. Forandringen hadde skjedd gradvis og derfor vært lett å slå fra seg. I hvert fall når man var som ham. Det skulle mye til for å få ham til lege. Det visste han, og det visste Nina. Altså hadde hun stort sett sluttet å blande seg. Og hittil hadde ikke kroppen hans gitt opphav til større bekymringer. Dessuten var han i forholdsvis god form. Det burde hjelpe.

Men det ømme punktet satt der det satt, svært langt inne. Trykket og klemte. Hindret ham i å søke hjelp.

Han var redd. Redd for livet. Eller rettere for døden. Det var fullstendig normalt å være det.

Likevel hadde han hittil unngått å se sannheten i hvitøyet. At noe ikke var som før. Aller minst ville han ha det på papir. Uttalt av en lege som kunne dømme levende og døde.

Med en dåres stahet klamret han seg derfor til illusjonen om at han stort sett var den samme. På den måten hadde han skaffet seg plass, tid til å venne seg til det og skyve avmakten fra seg. Han hadde utviklet en ganske velfungerende strategi med å spørre om igjen, når han ikke hørte, uten at det ble lagt merke til. Eller kanskje det ble det?

Plutselig følte han seg bedre og begynte å savne Nina. Lengte etter at hun skulle bli ferdig med hva hun nå drev med der inne blant flaskene.

Ninas skarpe silhuett – hun hadde alltid vært mager, nesten flatbrystet – kunne anes bak en rødblomstrete mann langt borte mellom reolene med røde og hvite viner. Han tørket kaldsvetten av pannen. Det satt definitivt et eller annet inne i hodet hans. Boret seg inn. Grodde. Vokste seg kanskje så stort som …

Han torde ikke tenke på det. Hverken på pingpong- eller tennisballer.

Makabert.

Var han dødsmerket allerede? Hadde han en slik svulst som intet menneske vil kjennes ved, og enda mindre rammes av? Så skremmende at ordet nektet å innta plass i hans forestillingsverden.

Stedig fylte han bevisstheten med adskillig mer trivielle ting. Som at han måtte legge ny tjærepapp på taket på sommerhuset, at han måtte minne naboen hjemme i Oskarshamn om å klippe gresset minst en gang i uken hvis det ble nedbør, at han skulle begynne å planlegge et nytt anneks til de utflyttede barna som nå dukket opp om somrene sammen med kjærester. Hittil var han kommet så langt med byggeplanene at han hadde bestemt seg for å ignorere den nye sommerhusnaboen lenger oppe i veien, som hadde ytret den mening at grunneierne skulle la være å «rote til» tomtene med altfor mange nybygg. Det kunne nykommeren bare kutte ut å bry seg med!

Det var med andre ord mye å gjøre. Så uendelig mye han ville gjøre.

En drøy time senere var de på vei ut til parkeringsplassen med en handlevogn. Nina hadde langt om lenge fått betalt den flasken med Baileys hun hadde gått inn på Systemet igjen for å kjøpe – for å servere til kaffen på midtsommeraften, noe måtte de jo ha til damene. Og så var det servietter og litt av hvert annet på Coop. Jan Bodén hadde trasket etter som en viljeløs hund. Til alt hell hadde han gjenvunnet kontrollen. Selv om han holdt hardt i det røde plasthåndtaket på handlevognen.

Da de var nesten fremme ved Saaben, la Nina hånden på underarmen hans og klemte til.

– Hva er det med deg?

Hun var nesten øm i stemmen.

– Det er da ikke noe. Hvordan det?

– Du virker så fraværende.

Gjør jeg? tenkte han og prøvde å spille forbauset.

Samtidig overveide han å si det som det var. Lette litt på trykket. Dele byrden med Nina. Komme henne nærmere.

Han snudde seg mot henne og tok sats.

Nei, avgjorde han brått. Ikke nå. Hun så så forbannet selvtilstrekkelig ut. Snudde seg bort fra ham, smilte tilfreds mot ringmuren fra middelalderen med befestningstårn, hele tjuesju stykker av de opprinnelige tjueni. Det holdt han styr på, enda så medtatt han var. Og muren som stillferdig svingte nordover mot Nordergravar, var riktignok en verdensarv, nærmere bestemt Nord-Europas best bevarte bymur, men hun gjorde ham like fullt til en strandet Robinson på en øde øy. Og hun forble ham fremmed.

Samme det, tenkte han og tok som hun feste i det han hadde foran seg. En middelalderverden i oker, grått og brent tegl bak det solide kalksteinsbygget. Domkirkens svarte trespir stakk opp som ørene på en årvåken kanin. Noe er varig, konstaterte han. Østersjøens brakkvann kunne skimtes i bakgrunnen. Himmelen intetsigende blå, men klar.

Midtsommertid. Solen kom til å være oppe lenge. Egentlig bare dukke så vidt ned bak horisonten for å vende tilbake i et uhyre tidlig daggry.

Panoramaet var udiskutabelt vakkert. Og om mulig enda vakrere fra sjøsiden, etter hans mening. Storslått og intimt på samme tid, med kjøpmannshus, kirkeruiner og pakkhus som klynget seg oppover mot Klinten, der lave småhus av stein og tre trengte seg sammen langs smale streder i solsteken. En slitt og gammel by, men aldri uten glans. Ikke engang i det verste uvær. Ved nærmere ettertanke tok byen seg best ut en grå novemberdag.

Og dette burde uttrykkes på en eller annen måte, selv om det var juni og midtsommer. Men Bodén følte seg ikke opplagt.

– Å Gud, så vakkert! utbrøt følgelig Nina.

Her gikk han med sitt livs største angst, mens kona falt i staver over en ringmur som hadde stått der siden 1200-tallet. Men spørsmålet var hvordan han skulle nærme seg henne. Eller rettere hvordan han skulle våge å nærme seg seg selv.

– Gikk og tenkte på at jeg traff Elgen på båten, sa han i stedet ut i luften.

– Jaså, sa hun.

Og tidde tvert.

De hadde kommet fra Oskarshamn med en av de nye ferjene. En rolig overfart, bare en mild bris over Østersjøens vann. Likevel var det denne lette vinden Jan Bodén prøvde å gi skylden for det som hendte. Stort sett det samme som inntraff på Systembolaget et par timer senere, etter at han hadde kjørt ned rampen fra øvre dekk og satt kursen for kjøpesenteret ved Österport.

Tilværelsen som uten forvarsel begynte å gynge, for like etter å stabilisere seg igjen. Så flyktig og derfor neglisjer-
bart.

Den marerittaktige opplevelsen på Systemet var ikke ny, men det var det verste anfallet hittil. Kanskje fordi han like før hadde gynget på havet og liksom fått krøll på balanseorganet. Eller noe slikt.

Nå satt han bak rattet og rygget uten større vanskeligheter ut fra den oppmerkede parkeringsplassen. Det skulle mye til før han ba Nina kjøre. Saaben var fullastet, men mindre økonomisk pakket nå som barna ikke lenger var med. Hele baksetet var fylt med bæreposer og vesker.

De passerte Gutavallen, svingte så et kort stykke mot ringmurens søndre port, videre rett sørover gjennom de to rundkjøringene og var dermed ute av byen. Øya var som en skive som hadde løftet seg fra havet. Oppe i høyden gikk veien til Klintehamn. Havet strakte seg ut på den ene siden, den synkende solen drysset sølv over vannet. Jan Bodén myste fornøyd. I motsatt retning lå regimentet.

Bilen kjørte seg nesten selv. I tretti år hadde de hatt sommerhuset. Eller rettere han. Det var han som hadde arvet det av en ugift, barnløs tante da han var svært ung. Som en gave fra oven. Men i begynnelsen hadde huset mest vært en belastning. Ansvar og bundethet. Male, skrape, reparere takrenner, bytte dotønner, stenge av vannet og løfte opp pumpen nede ved brønnen for vinteren. Foreldrene overtok ansvaret, noe som var en velsignelse en stund, men senere fikk det ham til å føle seg fanget i takknemlighet og forventninger fra deres side om å få låne huset når han og Nina ville bo der selv. Til slutt skar det seg. Som et kabelbrudd. Han stilte seg delvis utenfor. Nina og moren tok seg av dragkampen.

Elgen hadde altså kommet med den samme ferjen.

Det var da Bodén hadde gått fra hvilestolen sin i salongen fremme og var på vei mot toalettet at han støtte på ham. Pierre Elgh. Navnet meldte seg øyeblikkelig, enda det måtte være nærmere førti år siden sist de hadde sett hverandre. På den annen side var det ikke mange som hadde et så eksotisk fornavn på den tiden da han vokste opp. Moren var visst fransk. Fornavnets fremmede klang ble dog overskygget av etternavnet. Det kunne aldri, samme hva Pierre gjorde, bli noe annet enn Elgen. Til tross for at hans den gang spinkle kropp hadde få likheter med angjeldende dyr.

Elgen sto altså der, nå både høyreist og velvoksen med lyst, krusete hår som en glorie rundt hodet. Han betraktet ham med vennlig interesse, mens Bodén selv i sin ynkverdige ustøhet så umerkelig som mulig prøvde å finne noe stødigere å holde seg fast i enn ferjens glatte innervegg.

Elgen virket nysgjerrig. Stirret på ham med en intensitet som irriterte Bodén. Noen korte skritt måtte til, som i en rask foxtrot, for at han skulle kunne rette seg opp og på respektabelt vis se rett inn i Pierre Elghs øyne. De var kraftig forstørret av et par tykke brilleglass.

Følelsene var blandet, mildest talt. Den uunngåelige sammenligningen lå alltid på lur. Hvordan hadde det gått i livet? Tilfeldigvis.

Elgen så ut som sunnheten selv.

– Lenge siden sist, innledet han muntert.

– Ja, det får man si.

Det var slik man begynte. Elgen reiste alene, fikk Bodén vite.

– Skal besøke noen gode venner i Sysne over helgen, sa han. – Og du?

– Kona og jeg har et sommerhus i Tofta, sa Bodén.

– Jaså, har dere feriehus på Gotland. Hatt det lenge?

– Ja, det er blitt noen år. Arvet det, sa Bodén, og Elgen nikket.

– Det lyder trivelig, kommenterte han, som seg hør og bør.

Og det sa naturligvis Bodén seg enig i. Hvorpå han sendte ut det neste obligatoriske spørsmålet:

– Og hva driver du med for tiden?

– Er i helsevesenet, svarte Elgen listig.

Det var tydelig å høre at han skjulte noe. Samtidig så han temmelig fornøyd ut. For ikke å si selvtilfreds.

– Jaså du, sa Bodén og innså at det kunne innebære hva som helst, fra portør i sykehuskorridorer til en eller annen slags jævla professor. Selv om det siste var heller usannsynlig. Ikke Elgen. Noen skarping var han så visst ikke. I hvert fall ikke på den tiden. Men oppsynet i dette øyeblikk var alt annet enn unnvikende. Nærmest selvhevdende. Antrekket likeså, selv om det var den obligatoriske jeansen og en genser. Men det er forskjellige måter å bære klær på. Og forskjellige merker.

Kroppsholdningen avslører hvem man er. Elgen var rank. Nesten som en ildrake.

– Og du? sa han.

– Lærer.

Elgen så først skeptisk ut. Men så skiftet han uttrykk, nikket og smilte igjen og syntes åpenbart tiden var inne for å komme med sannheten uten påtatt beskjedenhet.

– Selv er jeg lege.

Og så var det sagt. Bodén skulle nettopp til å kommentere dette da Elgen kremtet.

– Overlege, tydeliggjorde han.

Det hadde altså gått svært så bra med Elgen. På mirakuløst vis måtte han ha tatt seg opp etter at de hadde sluttet på skolen. Modnet sent, tenkte Bodén, ikke uten et stikk av misunnelse.

Elgen hadde hatt det ganske vanskelig hjemme, så vidt han husket. Faren forsvant på en eller annen måte. Skjøt seg? Eller om det var en ulykke. Kanskje ikke engang Elgen visste hvordan det forholdt seg. Når alt kom til alt, var det ikke stort man visste om klassekameratenes hjemmesituasjon i oppveksten. Det var noe de sjelden snakket om seg imellom. Kanskje snappet man opp foreldrenes lavmælte snakk når de trodde barna ikke hørte. Det var slik saker og ting iblant kom for en dag. Kameratene selv visste bare det nødvendigste. Hvilke mødre som alltid skar noen brødskiver og tok fram salamien hvis det trengtes, hvilke som sjelden protesterte om de stakk inn når regnet sto som spyd i bakken, hvilke fedre som hadde bil, og hvilken som hadde en doning utenom det vanlige. Omtrent dette og muligens litt til. For eksempel hvem som hadde ekstra god råd. Men de var ikke så mange. Ellers var det vel ikke så mye mer å interessere seg for, unntatt eventuelle søstre når man kom i den alderen. Bodén hadde ingen. Elgens var pen. Men uoppnåelig.

Og her sto de altså, Elgen som hadde modnet sent, og han selv som med nød og neppe klarte å holde seg på bena.

– Familie? fortsatte Bodén.

– Jeg er separert. Vi vokste fra hverandre. Barna tok det ikke så tungt, de var lei av kranglingen vår, sa Elgen lakonisk.

Bodén nikket.

– Og du, da?

– Gift med Nina, hvis du husker henne.

Lyserøde flekker kunne så vidt anes på Elgens kinn.

– Nina Gustavsson i parallellklassen?

– Akkurat, sa Bodén.

– Visst pokker husker jeg henne …

Bodén nikket.

– Imponerende. Da må dere ha vært sammen lenge, sa Elgen og smilte.

Bodén nikket igjen, men det var noe han ikke likte i Elgens tonefall. Nina og han hadde ikke vært sammen helt siden skoletiden, men det gadd han ikke forklare nå. At de ikke var skilt kom kanskje bare av mangel på tiltak. Det sa han heller ikke.

Sesongens første reise til sommerhuset i Tofta ble foretatt i andektig taushet. Øyas karrige skjønnhet gjorde inntrykk på ham hver gang. Kanskje sterkere etter hvert som årene gikk. Det hvite, klare skimmeret fra kalkstein og havet omkring. Den frodige blomstringen i veikantene. Ormetunge, høyreist som fakler i ultramarin, akeleier med skjøre hatter i blått, rosa eller hvitt, sankthansblomstens rødfiolette stjerner, hvitt fra balderbrå – lett å forveksle med prestekrager – knallrøde valmuer og så naturligvis kornblomsten. Midtsommerens klassiske blomster. Han kikket iblant i den gamle floraen sin som lå i sommerhuset.

Nina satt med et mildt smil om munnen. Årene hadde gått, men hun var lite forandret. Hadde kanskje holdt seg bedre enn han. Stort sett hadde hun egentlig bare skiftet farge, langsomt bleknet. Huden tynnere og hvitere. Håret ikke grått, som hans, mer en ubestemmelig nyanse av brunt og mattere enn før. Hun fikk det alltid klippet i en skarp pasje med like skarp lugg som skjulte pannen. Men hun var mindre skrøpelig enn hun kunne se ut til. Hun var sterk og antagelig modigere enn ham.

Nå hvilte hendene hennes i fanget. Bodén så bort på dem før han rettet blikket ut gjennom frontruten igjen. De smale gifteringene av gult gull var slitt og hadde inntatt plassene sine, gjort seg det behagelig og gravd en fordypning rundt den venstre ringfingeren. Lange og rette fingre. Vakre hender, og sterke. Han hadde alltid likt dem, men nå slo det ham at han ikke hadde tatt i dem på veldig lenge. Det hadde ikke falt seg slik. Men plutselig kom lengselen. Han var som et ømtålig barn med åpne sanser. Derfor la han hånden sin forsiktig over hennes. Hans varme, med ru fingre, over hennes kalde. Han kjente et lett rykk, men hun lot hånden bli liggende. Svarte med et svakt trykk tilbake, men tok så hånden til seg som om hun hadde brent seg og begynte med et uttrykk av plutselig iver, eller kanskje spontanitet, å vifte med begge hendene i luften.

– Så heldige vi er som har alt dette, sa hun og lød i overkant eksaltert i hans ører.

Hun slo ut med hendene mot engene som lå badet i matt soldis. Han så sauene som beitet rundt den enslige møllen, et hvitkalket vesen uten vinger. Snart skimtet de kirketårnet i Tofta som en spisset blyant. Enda et stykke, og så, rett før campingplassen, svingte han ned på den smale sommerveien deres som førte rett ned til huset og stranden.

Han stanset ved postkassene i veikrysset. Saksedyr og noen fuktige reklameblader for hagemøbler og en pizzarestaurant, ellers ingenting. Han kunne faktisk høre at han var på landet. Vinden i trekronene, havet langt borte. Verre var det altså ikke med ham. Han kunne fremdeles merke forskjellen.

En frisk vind strøk ham over kinnet, og han snuste inn den mettede duften av barskog før han smelte igjen bildøren og fortsatte sakte inn på veien til Malva.

Det sto biler på de fleste tomtene. Folk hadde flyttet ut. Sommeren var kommet.

2. kapittel

Midtsommer

Jan Bodén hadde ennå ikke vært nede på stranden, og det var bemerkelsesverdig. Normalt satte han svært stor pris på nettopp disse lange vandringene fram og tilbake i sanden mot fiskeplassen Gnisvärd. Tankene som lette seg nye veier eller tok fullstendig pause for å gi plass til en følelse av letthet. Han hadde lest et sted at øyet trenger åpne vidder av og til for at hjernen skal kunne finne ro. Ikke hele tiden støte mot kompakte hindringer, mot murer, tette gjerder eller husvegger rett over gaten. Og åpnere enn horisonten sett fra Tofta strand kunne det ikke bli.

Da de var kommet fram og hadde båret bagasjen inn i huset kvelden før, hadde Nina villet dra ham med ned. Se om tangen som hadde hopet seg opp som svarte striper i vinterstormene, var blitt skylt bort igjen. Gå i vannkanten mens bølgene snuste forsiktig på skosålene, gå videre opp på engene ovenfor stranden, nikke til kubjellene, lavmælt gråblå og lodne, med hvite glorier i motlys.

Gjøre som de alltid hadde gjort. Konstatere at det ville bli sommer i år også.

Men han hadde ikke tid, sa han. Han visste naturligvis hva som holdt ham igjen, enda lengselen hans var like sterk som hennes. Men han var ennå ikke moden for å innvie henne i sine ynkelige hemmeligheter. Tilbød seg i stedet å fyre opp i peisen til hun kom tilbake. Gulvene var kalde, og fuktigheten måtte luftes ut. Altså gikk hun ned alene, noe som faktisk forbauset ham. Han hadde kanskje trodd hun ville foreslå at den felles vandringen langs stranden kunne vente til dagen etter, og at de kunne begynne med maten i stedet.

Hun ble borte i flere timer, noe som om mulig forbauset ham enda mer. Han syntes til og med det var litt nifst. Illevarslende. Hans kvinne som nøt den ensomme turen.

Midtsommeraften blåste det kaldt, men været var klart. Det var ikke meldt regn. Han bestemte seg for å hoppe over gressklippingen. Plenen på baksiden var ikke stor. Resten var villmark, bortsett fra en smalere remse på forsiden. Furuene drysset kongler og barnåler ned på det tynne jordlaget. Å rake rakk han heller ikke. Vegetasjonen var sparsom og sårbar, jordlaget tynt over sandgrunnen.

De bar hagemøblene ut av uthuset og satte dem under taket på verandaen. Han kontrollerte at varmelampene fungerte. Nina rørte sammen deig til et sukkerbrød til jordbærkaken og satte den i ovnen. Jordbærene manglet imidlertid.

Kunne han ikke gå opp til veien, til Margus, og kjøpe et par liter? Og så til ICA Bysen ved campingen etter fløte som de glemte i går.

Jo visst! To ærender berettiget til å ta bilen, tenkte han. Sykkelen hadde han ennå ikke tatt fram fra vedskjulet, og dekkene var sikkert tomme for luft.

Ville de rekke bort til dansen rundt maistangen på fiskeplassen? Det var spørsmålet. Det begynte klokken tre, og naboene skulle komme ved sekstiden.

– Blir du skuffet hvis vi hopper over det?

Nina så skjelmsk på ham fra kjøkkendøren.

– Ikke i det hele tatt. Jeg avstår gjerne fra sangleken, sa han og fikk plutselig lyst til å slå armene rundt henne, men det ble heller ikke noe av.

Han orket, av en eller annen uutgrunnelig årsak, ikke å gå de få skrittene bort til henne.

Kvelden ble kald, men fri for mygg. Ull- og fleecegensere var på. Der satt ekteparene Gardelin, Hellgren, Karlström og Enekvist. Matjessild og nypoteter, rømme og gressløk og så en liten dram.

Jan Bodén nippet bare. Om engang det. Ølet drakk han heller ikke stort av. Forsøkte å være som vanlig, passe blid og feststemt. Sang med på Helan går. Fylte opp glassene. Gjestenes, ikke sitt eget.

– Du Karlström, skal det ikke være en pinne til!

Naboene gikk, men det ble ikke så sent som før i tiden, og godt var det.

De dekket av bordet, gikk trette og tause side ved side, fram og tilbake, til den smale kjøkkenbenken var fylt opp. Som et ritual. De lot oppvasken stå. Nina tok på seg nattkjolen idet Bodén gikk ut.

Han tente stearinlyset på utedoen. Satt tungt med buksene rundt anklene, som om han først nå kunne slappe av. Den blå natten utenfor kunne anes gjennom det lille vinduet. Det kom ikke til å bli helt mørkt.

Etterpå stilte han seg ved flaggstangen og så oppover. Årets lengste dag. Og den lyseste natten. Men stjernene syntes likevel.

Der er universet, tenkte han. Der er evigheten.

3. kapittel

Lund, lørdag 31. august

En inntrengende summing rundt hodet. August. Vepsemåneden. Hett og lummert.

Cecilia Westman sto igjen overfor en flytting – bøkene i doble papirposer, alle småting i pappesker av forskjellig størrelse, klærne klemt ned i de samme koffertene og veskene som hun hadde kommet med dem i for et år siden.

Det var bare hun igjen i den store, innestengte leiligheten. Alltid sist!

Hun dukket hastig, men slo ikke etter vepsen. Ville ikke direkte oppfordre den til å sette brodden i henne. Pannen var blank av svette, hun følte seg generelt ustelt, dro halvt fraværende en blond hårlokk bak øret og stilte seg til å se på haugen som dekket gulvflaten mellom sengen og skrivebordet.

Rommet var lite og avlangt og vendte mot bakgården. Som en celle. De få møblene skulle bli stående, noe hun bare var glad for. Nedligget sengebunn og for lite skrivebord. Leiligheten hun skulle flytte til i Tullgatan, var tom, med unntak av en madrass hun hadde lånt. Dette bekymret henne ikke. Hun så med lettelse fram til en slags frihet. Å få bestemme selv. Litt arvet fra mormor, som hun skulle få fraktet dit, blandet med Ikea og funn fra loppemarkeder.

Det siste året hadde hun og to venninner bodd på en sentral og respektabel adresse, Gyllenkroks allé, rett overfor Stadsparken midt i Lund. Men familien som hadde bodd i utlandet, skulle komme tilbake, det var tid for å skille lag. Helt uten savn, konstaterte hun mens hun vandret rundt i leiligheten og tok avskjed. Så trykket hun øret mot ytterdøren. Ikke en lyd å høre i trappen. Hun ventet på Karl.

For første gang skulle hun flytte til noe helt eget. Ikke stort, men med hennes navn både på kontrakten og dørskiltet. Studenthjem, delte leiligheter, forskjellige varianter av utleierom og fremleiekontrakter var heretter bare et minne. Takket være pengene hun hadde arvet etter mormor, hadde hun rykket opp et trinn i bolighierarkiet. Kjøpt en leilighet. Blitt etablert. Men ikke fastgrodd av den grunn. Ikke ennå!

Cecilia Westman nærmet seg sin tjuefjerde fødselsdag med stormskritt. Følte en snikende angst for deretter å gå mot tjuefem. For ikke å snakke om like etterpå å ile mot tretti.

Alt hun skulle ha med på flyttelasset, sto nå samlet på ett og samme sted. Ikke noe spredt eller glemt, noe som var en prestasjon i seg selv, med tanke på at hun heller ikke denne gang hadde klart å begynne i tide. Hun hadde en tendens til alltid å tøye grensene, men det pleide å ordne seg på den ene eller andre måten. Hun satte nok omgivelsene på vel harde prøver iblant, men det hadde hun også vennet seg til å takle.

Mest stresset av de åpenbare startvanskene og tidsoptimismen hennes hadde moren vært, men også hun var herdet nå. Selv betraktet Cecilia det som en sport å overraske ved å spurte som en femtenhundremeterløper i siste runde. I noen få, men desto mer intense timer hadde hun styrtet rundt som en gal og rasket sammen klær, sengetøy, bøker, lysestaker og det enkle husgerådet. På oppløpssiden slengte hun innholdet i badeskapet usortert i toalettmappen, stappet den så full at plasten strammet som skinnet på en velfødd gris. Så var hun ferdig. Til og med tid til overs.

Altså spankulerte hun rundt med hendene i hoftene som en seierherre på slagmarken. Hun hadde riktignok en ikke helt ubetydelig rutine å lene seg på. Det var jo ikke akkurat første gang hun skulle flytte. En del hadde hun ikke engang tatt fram siden den forrige flyttingen. Rett og slett glemt at hun hadde det.

Emmys far hadde hjulpet datteren sin, og Trissans mor hadde hjulpet sin. Kommet med store biler og båret og slept. Trissans mor hadde dessuten vasket rommet til datteren, gnidd med skurekluten og pusset vinduene, mens Trissan antagelig innrettet seg på det nye stedet i Bytaregatan midt i byen. Hvis hun da ikke hadde stukket bort på Gerdahallen for en treningsøkt, eller satt og hang på en eller annen kafé, tenkte Cecilia litt misunnelig, men prøvde å la være å bry seg.

Ved nærmere ettertanke syntes hun det nærmest var patetisk med en mor som vasket etter datteren sin. Moren var dessuten temmelig geskjeftig og blandet seg i en hel del. Cecilia hadde hørt kranglingen fra Trissans rom, selv om de hadde forsøkt å dempe stemmene.

Selv var hun vant til å klare seg selv. Og flink til å finne gode venner. Som Karl.

Hun hadde vokst opp som det eneste barnet til en enslig mor som alltid hadde vært veldig glad i jobben sin. Veronika var lege, kirurg. Cecilia hadde alltid vært stolt av den dyktige moren. Hun ville selvfølgelig ha stilt opp hvis Cecilia hadde spurt henne. Hvis hun ikke hadde vært på bryllupsreise.

Bryllupet hadde vært morsomt, mye mindre høytidelig enn hun hadde forestilt seg. Hun kunne til og med innrømme for seg selv at morens nye kjæreste var helt ok. Selv om det hadde sittet langt inne. Hun hadde skammet seg over sin egen mangel på toleranse, men likevel ikke klart å gjøre så mye med den. Halvsøsteren Klara hadde imidlertid vært en bonus.

Den tynne, grønne silkekjolen hun hadde hatt på seg i bryllupet, lå øverst i den ene bagen for at den ikke skulle bli altfor skrukkete. Claes, mammas nye, syntes den sto så godt til øynene hennes.

Hvis det ikke hadde vært for den knugende varmen, kunne hun vasket badet. For eksempel. Eller tatt kjøkkenskapene. Overrasket Trissan og Emmy når de skulle møtes neste morgen for å vaske fellesrommene.

Men det var ikke varmen som hindret henne. Forresten ville Karl dukke opp når som helst.

Det beste med Karl var at han hadde bil, tenkte hun og krabbet over sengen i det gamle rommet sitt, bort mot vinduet, for å se etter ham. Riktignok bare en gammel Toyota Starlet, et rustent vrak som kanskje var markedets minste kombi, men den rullet. Og det var nok for henne. De fikk vel stue inn så mye det var plass til, i forsetet også. Selv kunne hun sykle bort til den nye leiligheten. Kanskje det holdt med tre runder?

Biler hørtes i det fjerne. Stemmer steg opp fra bakgården, blandet med en skingrende latter her og der. Hun stakk hodet ut og så ned. Ingen Karl, derimot fire personer rundt et vaklende hagebord på en ujevn gressplen på størrelse med et frimerke. Ved siden av den kjempet en uklippet syrinpergola som med nød og neppe hadde overlevd et storstilt asfalteringsprosjekt. Resten av bakgården var deprimerende mørk.

Blikket hennes falt rett ned på en flintskalle, solbrun og blank som en kobberkjele. Men det var ikke denne eldre naboen som fikk henne til å steile. Heller ikke den småfete kona med svartfargede krøller og naturfarget linkjole. Muligens den yngre kvinnen, smal og litt kraftløst sammensunket, som nippet til noe gult i et saftglass. Gulrotsaft, kanskje. Langt, mørkt hår utslått som et ryeteppe nedover ryggen. Hvordan hun nå holdt ut med det i varmen. Men kvinnen satt der som en dronning. Og Cecilia visste hvorfor.

Mannen ved siden av henne rørte ved underarmen hennes, lik en skaper som gir liv til en leirklump. Kjærtegnet lett med fingertuppene, så ytterst forsiktig og diskré at ingen kunne unngå å se det.

Og mannen var Jonathan.

Cecilia nistirret. Ønsket et sekund at blikk kunne drepe. Hun kunne i alle fall glane uforstyrret. Vinkelen ovenfra skjulte ansiktet hans. Best syntes det solblekede håret som kruset seg ved ørene, og så naturligvis bena i bermudashorts dovent utstrakt under hagebordet. Bomullsskjorten var kortermet og ustrøket. Han hadde naturligvis skjorte. Aldri genser.

Hun svelget, tungen lå som en trebit mot gommen. Men øynene var klare som fjellsjøer og ikke det minste fuktige. Det var heller ingen tung gråt på vei opp. Snarere uforløst raseri.

Hun ble stående foroverbøyd med brystkassen over vinduskarmen. Som klistret fast. Så hvordan de lange fingrene hans strøk stedig fram og tilbake.

Jeg eier deg, ville han si til den mørke.

Men du eier i hvert fall ikke meg, tenkte Cecilia opprørsk og merket seg samtidig at de to andre rundt bordet hadde begynt å vri på seg. De måtte være foreldrene til ryeteppet, gjettet hun. Hans var det i hvert fall ikke. Så begynte også Jonathan å vri seg på stolen. Følte seg vel iakttatt. Sluttet plutselig å stryke hånden over ryeteppets arm. Lot i stedet blikket vandre usikkert oppover.

Men da hadde Cecilia trukket til seg hodet, så lynraskt som om hun hadde brent seg på en glohet plate.

Hvor ble det av Karl?

Det beste ved ham var altså bilen. I hvert fall når man sto overfor en flytting. Og at han var grei. Stilte opp uten å mukke.

Det fantes alltid slike som Karl, og godt var det.

Det var mye annet som var bra med ham også. Det meste, når alt kom til alt. Den eneste feilen var vel egentlig at han var Ylvas.

Luften var kvalmende selv om vinduet sto åpent. Svetten klødde i hodebunnen og rant i strømmer fra armhulene. Hun hadde bare en svart topp og en kakishorts på, men holdt likevel på å fordunste. Behåens vinrøde og tøyde skulderbånd hadde glidd ned over skuldrene enda hun var forholdsvis bredskuldret. Hun merket det knapt. Tenkte på andre ting. Tenkte på det hun nettopp hadde sett. Forsøke å fordøye, var jævlig takknemlig for ikke å være den mørke der nede i hagestolen.

Likevel sved det. I hvert fall litt. Kanskje mest fordi hun ble minnet om at hun hadde vært så godtroende. Innbilt seg at hun betydde noe. Trodd på det han sa, ikke gjennomskuet den halvfalske tonen. Ikke forstått hva annet han kunne være i stand til, som ikke hadde det minste med kjærlighet å gjøre. Hun hørte og så det hun ville. Var tonedøv i forelskelsen.

Aldri mer!

Hun svingte hodet fra side til side som for å riste av seg ubehaget, men klarte ikke å befri seg for den dobbeltbunnede lengselen. Hun savnet rusen. Ikke ham. Misunnelig mønstret hun ryeteppet. Det selvtilfredse og falske smilet hennes. Sjalu på skyen hun svevde på der nede i bakgården.

Så lenge det varte …

Et vætebånd fra linningen klistret seg rundt livet. Hun løsnet beltet et hakk, men det gjorde hverken fra eller til. En sekstisju høy og timeglassformet, men flat fra siden. Brede skuldre og tydelig midje, men ingen byste å snakke om. Den ble ikke større, samme hvor mye hun dro inn magen og skjøv brystkassen fram. Forsøkte hver dag å avfinne seg med det. Eller tok fra de rike og ga til de fattige, som ekspeditrisen i undertøyforretningen sa, og skjøv de små brystene fra siden inn mot midten i bøylebehåen så det oppsto en kløft som nok var synlig, men ikke akkurat avgrunnsdyp.

Hun hadde en flaske Ramlösa et eller annet sted. Gikk likeglad rundt og lette. Den sto i gangen ved ytterdøren sammen med et berg av søppel. Seks sammenknyttede plastposer. Hun så trett på dem. Hvem hadde Emmy og Trissan tenkt skulle ta hånd om disse stinkbombene? Hun, selvfølgelig. De hadde latt søppelet stå igjen til henne. Jævla egoister! Hun kunne ikke la posene stå til neste dag. Fluer, mark og alle slags ekle kryp ville sikkert bli klekket ut i løpet av natten i den varme, fuktige luften. Og hun som ikke engang hadde fått av sted sitt eget lass, enda mindre vasket etter seg. Og i kveld var hun bedt bort. Hun lå altså ett skritt etter, minst. Om ikke en hel dagsmarsj.

Cecilia presset kjevene ergerlig sammen og rev til seg søppelposene mens hun rasende begynte å tenke bakover. Selv om det var komplett nytteløst, men det hjalp ikke. Tankene liksom satte i gang av seg selv. Plutselig husket hun slikt som hun burde ha trukket et par kraftige streker over.

Som romfordelingen, hvordan hadde den egentlig foregått? Ble det bare slik at hun fikk det minste rommet, så trangt at man knapt kunne presse inn et menneske til uten å bruke skohorn? Var det slik at Emmy og Trissan helt tilfeldig hadde fått de to større rommene ut mot gaten? Slump eller flaks, eller hva de nå hadde prøvd å få det til å se ut som. Niks! Hun var simpelthen blitt stilt overfor et fullbyrdet faktum. Emmy og Trissan hadde vært passe tidlig ute med å markere sine revir, for at det skulle se ut som om det var blitt slik ved en tilfeldighet. Plassert flyttekassene og veskene sine i de beste rommene.

– Vi måtte jo sette dem et sted, sa Emmy og forsøkte å se beklagende ut, men antydet ikke at noen av dem var villig til å bytte. Emmy og Trissan hadde ordnet seg bak ryggen på henne. De hadde latt være å kommunisere, det Trissan ellers var så begeistret for. Hun studerte jo psykologi, må vite! De lot som om de hadde glemt å tenke på henne. Men det var jo bare for et år, hadde hun tenkt. Hun ville ikke sette himmel og jord i bevegelse bare for det, særlig ikke siden de skulle bo under samme tak. Og noen måtte jo ta pikeværelset uansett. Det hadde kanskje blitt henne selv om de hadde trukket lodd.

– Man må alltid tenke seg om på forhånd, mumlet hun for seg selv på vei nedover trappene. Bli enige. Uttrykke seg klart. Selv om det er vanskelig.

Men husleien hadde de delt søsterlig i tre like store deler.

– Alle bruker jo kjøkkenet og stuen mest uansett, ikke sant? sa Emmy og så på henne med pepperbrune, urokkelige øyne. Som om hun benyttet sjansen til å øve på hvordan man opptrer i rettssalen. Tydelig og bestemt og ikke med for mye følelse.

Og av en eller annen uutgrunnelig årsak hadde ikke Cecilia våget å protestere. Hun var vel feig. Eller kanskje det skyldtes at de var to, og hun bare én.

Emmy studerte juss, og Trissan, som egentlig het Therese-Marie, skulle bli psykolog, mens Cecilie ennå ikke helt hadde bestemt seg for hva det skulle bli av henne. Hun var ikke like målrettet. Mer en type som lette seg fram. Og det var vanskelig iblant. Særlig når hun rotet og ikke visste hva hun ville aller mest av alt det hun ville. Kjente en dragning mot både det ene og det andre. Mot å treffe spennende mennesker, men også mot å sitte alene og lese og skrive. Ville hjelpe andre, lytte og gi gode råd, men også fortelle om noe viktig, grave seg ned i noe ordentlig vanskelig, utforske det og få klarhet. Kanskje et viktig samfunnsproblem. Spørsmålet var i så fall hvilket?

Hun ønsket ganske ofte at alt var over. Ikke sånn at hun helst ville vært pensjonist, men at hun liksom hadde kommet på plass i livet. At det bare var å surfe med.

Bøkene i etnologi, litteraturvitenskap og nordiske språk var pakket ned nå. Hun hadde forresten ingen bokhylle. Kanskje hun kunne låne Karl og lokke ham med på en tur til Ikea? Spørre Ylva om hun også ville være med. Men da ble det naturligvis ikke plass til så mye i bilen. Og hun trengte en hel del. Bare pengene strakk til.

Og på mandag skulle alt begynne. Hun skulle sitte på studentekspedisjonen i Helgonavägen og selge kompendier og hjelpe til foran semesterstart. Hadde klart å få deltidsjobb på Institutt for nordiske språk, og det var bra nå som hun hadde huslån. Resten av tiden skulle hun studere videre, en beslutning hun hadde tatt da den store yrkesdrømmen falt i grus.

Hver dag i tre måneder hadde hun pendlet en time hver vei med Pågatoget til Hässleholm, trett og stiv som en vandrende pinne, for å oppdage at livet i en redaksjon var for ensformig. Det samme om og om igjen. Hun ble grå og tung innvendig, kanskje aller mest av skuffelsen.

– Så den unge og lovende vikarierende journalisten trives ikke? sa redaksjonssekretæren.

Hun skammet seg. Møtereferater, innvielser, idrettsforeninger – forskjellige, men likevel det samme. For oppstykket og overfladisk. Men det hadde hun ikke hjerte til å slenge i fjeset på ham. Hun ville noe mer. Ville fordype seg, men visste ikke riktig i hva, annet enn at det i hvert fall ikke var idrettsklubbene i Hässleholm.

– Livet er en serie gjentagelser, sa moren hennes tørt da hun ringte til henne.

– Men jeg vil gløde, i hvert fall litt, vedble Cecilia i røret.

– Man kan bli veldig sliten av å gløde.

Cecilia hadde naturligvis merket seg pausen, lang og stille. Ikke engang et kravstort vite-best-sukk. Sykehuset, klinikken, pasientene var aksen morens liv i all hovedsak hadde dreid seg rundt. En god lege. En dyktig kirurg. Resten, det som var til overs, hadde Cecilia fått.

Hadde moren angret?

– Jeg kunne ikke gjort det annerledes, sa Veronika i den forklarende tonen. – Jeg måtte jo forsørge oss.

Hun var samtidig myk i stemmen, nærmest sårbar i sin bønn om forståelse. Morens engstelig uuttalte spørsmål. Strakk jeg ikke til? Har du grunn til å klage over barndommen din?

– Jeg klager ikke, sa Cecilia derfor og lød så fast og sikker hun kunne.

– Slik var betingelsene, ellers hadde jeg måttet skifte til et annet yrke, fortsatte Veronika forsvarstalen sin.

– Det er helt greit, mamma, sa Cecilia rolig og stanset henne.

Hun hadde forestilt seg at samtalen skulle handle om henne. Om usikre yrkesdrømmer og en uviss fremtid. Ikke om morens dårlige samvittighet.

Hun strenet ut i bakgården med posene dinglende i hendene, prøvde å verge seg mot det hun ville få se rundt hagebordet, men kaffepausen var slutt og bordet tomt. Hun skyndte seg å kaste posene og gikk langsomt opp trappene igjen. Lette etter mobilen i kaoset i rommet. Måtte purre på Karl, ellers kom hun vel aldri av gårde.

Da kom han. Fylte hele døråpningen.

– Hyggelig av deg å stille opp, sa hun og flakket med blikket.

Kanskje han syntes flyttelasset var for stort?

– Dette blir en lett match, sa Karl som om han hadde hørt tankene hennes. – Vi skal jo ned, ikke opp. Og du har vel ikke noe piano?

Hun strakte seg på tå og ga ham et smellkyss på kinnet.

– Skal jeg dra og kjøpe inn litt mat?

Alt var båret inn, og hyllen i gangen, som hadde falt ned da hun hengte opp den tunge second hand afghanpelsen fra Myrorna, var oppe igjen. Hun torde ikke legge pelsen i kjelleren i tilfelle lumske kryp skulle angripe den.

Karl var unektelig en handlingens mann, konstaterte hun. Ingenting var for tungt eller vanskelig for ham. Den hvite T-skjorten hang utenpå shortsen. Han var smal over hoftene og bred oventil. Hadde det vært omvendt, ville det ikke gjort noe. Det var andre ting det kom an på. Smilet. Øynene. Væremåten.

Hun kunne ikke avslå, selv om hun ikke akkurat var sulten.

– Litt yoghurt, kanskje?

– Ikke noe annet? Jeg tenkte mer på mat, liksom.

– Tror ikke det, jeg skal jo bort i kveld, men bare ta det du vil ha, jeg betaler.

Hun dro fram lommeboken, trodde hun hadde noen sedler. Sto ved siden av ham i gangen. Og den var trang.

– Er det nok?

En hundrings.

– Klart! Men skal du ikke ha litt hjemme til i morgen? Når du våkner, altså. Brød, juice, melk, kaffe eller te?

Det lød som om han planla å spise frokost sammen med henne. Dessverre var nok det bare noe å drømme stille om.

– Det er lenge til i morgen, sa hun og viftet med seddelen. – Dette er alt jeg har. Ellers må jeg bli med og betale med kortet.

Han gikk. Hun la seg rett ut på den nakne madrassen på gulvet. Kunne ikke få seg til å åpne pappeskene og begynne å pakke opp. I prinsippet hadde hun jo hele livet på seg. Derfor lå hun og stirret i taket, så på veggene. Var lykkelig. Hvitt og nymalt.

Da Karl kom tilbake, hadde hun selvfølgelig sovnet.

– Vekket jeg deg?

– Nei, det gjør ikke noe.

Hun så seg søvndrukken rundt. Lyttet til nye lyder. Biler som lød nærmere. Hun hadde flyttet fra fjerde til andre etasje.

Det var fremdeles lyst ute. Hun hadde ingen lamper, kom hun på. Fikk vel famle seg inn når hun kom hjem i natt. Eller tenne lyset på badet og la døren stå åpen.

– Hyggelig leilighet, kommenterte Karl, som hadde satt seg på en kasse med en slapp pizza hengende i hendene. – Har du kjøpt den?

Hun nikket.

– Må være deilig å ha penger.

Hun svelget jordbæryoghurten. Han drakk øl.

– Arvet etter mormor, sa hun lavt.

Hvorfor skulle hun nå skamme seg over det. Det ble til og med litt penger til overs, godt å ha i bakhånd i tilfelle kjøleskapet tok kvelden, klosettcisternen slo seg vrang eller rørene sprang lekk så hun trengte en fagmann, som Claes hadde sagt. Han tok alltid så hardt i. Det virket temmelig usannsynlig at alt skulle gå galt på én gang, men man kunne jo aldri vite.

I alle fall hadde hun ordnet det meste selv. Lett i annonser, sett på mange leiligheter, ringt og stilt spørsmål, satt seg inn i papirmølla og fått en egen bankforbindelse. Han hadde alt under kontroll og var godt fornøyd med seg selv.

Det var ikke noe overdådig sted, trettito kvadratmeter, et rom ut mot gaten og et kjøkken som var stort nok til å sitte i, vendt mot bakgården med en liten gang og et minimalt bad imellom. Her kunne ingen trenge seg inn. Ingen kunne blande seg i hva hun gjorde. Ingenting var «delt» eller «felles», som det hadde vært i leiligheten i Gyllenkroks allé. Eller i Parentesen, et innbodd studenthjem med to minutters gangavstand til Mårtenstorget og Systembolaget; det kunne egentlig ikke bli bedre. Likevel hadde hun flyttet derfra hals over hode.

Allerede omtrent den første dagen på studenthjemmet fant hun en vakker mann på felleskjøkkenet og ble overrumplet av pauker og trompeter i hele kroppen. Et gnistrende fyrverkeri dro henne med seg. Hun ble revet bort fra jorden og befant seg svevende høyt, høyt oppe, fullstendig oppslukt av den skjønneste mannen hun noensinne hadde møtt.

Jonathan.

Men slikt blir man sliten av i lengden. Eller skuffet. Eller dødelig såret.

Siden hadde hun klart å forvise ham utenfor det synlige. Langt bakenfor horisonten, og hun var fast bestemt på ikke å havne der igjen.

Nå hadde han altså en ny. Enda en. Selvfølgelig hadde han det. Nye hele tiden. Byen var mindre enn man kunne tro, til tross for godt og vel førti tusen studenter. At noen av dem iblant traff på hverandre som tennene på tannhjul, var ikke så merkelig.

Hun satt på madrassen med knærne trukket opp under haken. Orket ikke reise seg. Plasserte det tomme yoghurtbegeret i vinduskarmen. Rykket til da mobilen i lommen til Karl ringte. Så at han kastet et raskt blikk på henne før han reiste seg og tok den opp med ryggen mot henne.

– Hei, hørte hun at han sa kort og liksom unnskyldende. – Så fint at du ringer. Jeg kommer snart.

Hørtes han glad ut? Kanskje. Kanskje ikke.

Cecilia sa ingenting, ble sittende med armene rundt bena, hvilte hodet mot knærne.

– Det var Ylva, sa Karl.

Hun nikket.

– Må stikke.

Hun nikket igjen.

– Takk for hjelpen, ropte hun akkurat da døren holdt på å gli igjen etter ham.

Hun maktet ikke å reise seg. Lyset strømmet inn. Kranen på kjøkkenet dryppet. Kjempet seg til slutt opp og skrudde igjen den dryppende kranen. Stilte seg i kjøkkenvinduet og så på en svarttrost som dro iherdig i en meitemark.

En stille augustkveld hjemme hos meg, tenkte hun tilfreds.

Selvfølgelig ble hun forsinket.

Av en eller annen uforståelig grunn måtte hun få i gang musikkanlegget, selv om det like godt hadde kunnet vente til neste dag. Satte på musikk og begynte å henge litt klær i klesskapet, sette kopper, tallerkener og glass i kjøkkenskapene, gå rundt og kjenne etter hvordan hun ville ha det.

Klokken var allerede halv ni da hun kom ut av dusjen. Klokken åtte sto det på innbydelsen. Hun skulle helt ut til Djengis Khan. Innså at hun måtte ta en taxi. Den kom nesten med det samme etter at hun hadde ringt. Håret hadde ikke tørket ennå, ellers var hun ferdig.

Bilen satte henne av i den ene enden av det bilfrie området. Hun så ut over et virvar av okermalte rekkehus i tre, som kasser bygd oppå hverandre i trange sirkler med sandkasser i midten. Hun hadde ikke vært der før, bare kjørt forbi. Opprinnelig bygd for studentfamilier, men nå var beboerne ganske blandet, noe ikke minst de forskjellige og iblant oppsiktsvekkende gardinarrangementene avslørte.

Hun holdt innbydelsen i hånden, virret rundt på de smale gangene, men innså at hun ble nødt til å spørre om veien. Fant fram til slutt, til en skjermet og velstelt indre gård med frodige busker og et huskestativ ved siden av sandkassen. Hadde vennene hennes planer om barn? Hun visste ikke hvorfor, men tanken skremte henne.

Ytterdøren sto åpen. Musikk strømmet ut. Hun gikk inn.

Ester og Leo var tre år eldre enn henne. Leo serverte drinker ute på verandaen. Ester, som hun var blitt kjent med på treningen i Gerdahallen, var fargerik som et gnistregn og kledd i en rød, kort kjole. Smekker og smidig presset hun seg fram mellom gjestene med et fat dekorativ småmat balanserende på den ene hånden.

– Etterpå er det mer vin og en mettende fiskesuppe, ropte Ester med høy stemme for å overdøve praten.

Omtrent halvparten var kjente ansikter. Resten antagelig venner av Leo. Leger eller fremtidige slike. Ester var nybakt jordmor. Noen av kvinnene var antagelig også jordmødre, gjettet Cecilia.

Stemningen steg. De hadde en hel sommerferie å ta igjen.

Cecilia kjente hvordan vinen gikk rett til hodet på henne. Hun var uttørket. Begynte å småprate med en type som var uvanlig cool til å være teknolog. Fremfor alt morsommere enn hun hadde antatt da han taus hadde vist seg for henne under treningsøkten i Gerdahallen. Det hadde vært mest som å ha en forskremt hund svinsende rundt seg. Han hadde hverken ingeniørmessig stålinnfattede briller eller kortklippet nakke, derimot friske fregner på nesen og rødt, krøllete hår. Dessverre ble han raskt et plaster nå også. Fulgte etter henne, og det var et lite helvete å riste ham av seg.

Hun reddet seg ut til en jentegruppe på kjøkkenet. Alle hadde enormt mye å snakke om. Høye stemmer, mye latter. Kinnene blusset, den knallrosa toppen hun hadde funnet i flytterotet, satt perfekt, utringningen var praktfull, de bare armene solbrune.

Hun hjalp til å skjære opp brød, fikk en klem av Leo og et kyss av Gustav Stjärne, den evig smilende gullgutten, mens hun prøvde å åle seg gjennom gangen. Den var trang. Ytterdøren sto fremdeles åpen og bidro til en lett lufting. Folk fortsatte å drysse inn. Noen sto ute og røkte.

Hun skulle akkurat til å kaste seg over Karl, som sto et stykke innenfor terskelen til stuen, og takke for hjelpen enda en gang. Kanskje med mer enn ord. Så ikke noe til Ylva for øyeblikket, så det var risikofritt. Følte seg imidlertid med ett en smule ustø. Hælene var høye, skotuppene som spyd. Støttet seg til veggen. Karl så henne, smilte varmt med øynene. Og han tok et skritt mot henne, hun gjorde seg klar, løftet armene og ville ta imot ham. Men akkurat da kastet hun tilfeldigvis et blikk gjennom gangen mot den åpne ytterdøren.

Til tross for augustnattens mørke så hun hvem som var på vei inn. Som sto i finpussen nedenfor trappen, med ansiktene blodløse i det kalde lyset fra utelampen. Hun med en uskyldig hvit, fotsid kjole og en solsikke i hånden. Han med armen rundt henne. Men han så rett på Cecilia. Testet henne med blikket.

Ryeteppet har underbitt, konstaterte Cecilia før hun vinglet inn i Karls armer.

Ved tretiden ville hun hjem. Hadde noen timer bak seg som hun ikke kunne gjøre rede for i detalj. Duppet av midt i det hele og våknet med hodet mot sofaputene av at noen dro i henne og ville danse. Det var Karl. Men det hjalp ikke, hun orket ikke stable seg på bena. Beholdt i stedet taket i hånden hans og dro ham ned på sofaen ved siden av seg. Han var overraskende medgjørlig, så hun fikk mistanke om at Ylva var dratt hjem. Dessuten var han langt fra edru, for ikke å si dritfull, men hva gjorde vel det henne? Han la freidig den ene armen rundt henne og dro henne klosset inntil seg, som om han ga fullstendig blaffen i at folk så dem. Men på den annen side lot ingen til å reagere, det var sent og oppmerksomheten var ikke akkurat på topp. Hun la det tunge hodet sitt mot skulderen hans, gned kinnet velbehagelig mot skjorten som en malende katt. Det var som om sluseportene endelig åpnet seg. Som om de to endelig skjønte at de faktisk hørte sammen.

Så kjente hun noe hardt. En hånd som presset seg inn under skjørtet og opp mellom lårene så det gjorde vondt. Negler som klorte, fingre som hverken var følsomme eller kjærtegnende, som bare grafset.

Hun slo øynene opp. Stirret inn i et tomt ansikt og kjente den søtlige alkohollukten. Så et iskaldt glimt i de blå irisene og pupiller som ikke møtte blikket hennes.

Hva var det som skjedde?

Dette ville hun neimen ikke være med på!

Men han ga seg ikke. Rev og slet, flirte slibrig og dumt.

Hun ble inderlig forbannet, men enda mer skuffet. Ikke han! Hun hadde aldri trodd at den greie Karl kunne forvandle seg på denne måten. Men når alkoholen kom inn, forsvant tydeligvis vettet over alle hauger. Hun hadde jo hørt rykter, men slått dem fra seg som nonsens.

Hun hadde vært dum og blind, igjen. Hun prøvde å vri seg løs og gjorde et forsøk på å reise seg, men han presset henne ned i sofaen. Hun skjøv brystet hans fra seg med begge hender og gled samtidig ned på gulvet med et dunk. Ingen lot til å legge merke til dem. Men plutselig kjente hun et fast grep rundt den ene armen, og et hode svevde over henne. Etter litt lirking kom hun endelig løs, og et par sterke armer løftet henne opp.

Fortumlet sto hun på parketten i stuen. Gustav Stjärne. Han bare sto der og så rolig på henne.

– Du kommer deg, sa han.

Hun sendte ham et takknemlig blikk. Sjanglet litt da hun prøvde å dra ned skjørtet. Hvor var skoene?

Hun ville vekk. Med det samme.

Men hun kom ikke lenger enn til verandaen, hun måtte få bedre styring på kroppen før hun bega seg hjemover. Bli klarere i hodet. Drømmeprinser hadde hun fått nok av. Hun skulle bli nonne. Ikke engang Gustav som hadde hjulpet henne, ville hun ha noe med å gjøre. I hvert fall ikke nå. Hun orket ikke mer.

Hun sto med underarmene mot rekkverket da en skygge falt over henne og hun kjente hender rundt midjen, faste grep som målbevisst flyttet seg oppover. Men ikke hardhendt. Hun vred på kroppen for å se hvem det var.

Jonathan.

Uten ryeteppet.

Han slapp henne, men ble stående og smile mens han senket armene. Forsoningssmilet. Hun visste nøyaktig hva han var ute etter og smilte ikke tilbake.

Bekreftelsens liflige sødme.

Hun visste det så inderlig godt, for hun kjente seg igjen. Scenen med alle rekvisittene var allerede i hodet hennes. Rullet seg opp på brøkdelen av et sekund. Små bevegelser, nesten usynlige, men idiotisk lette å tyde. Den store sammensmeltingen. Mot et du og et jeg som blir et vi.

Rødt, varmt og godt.

Men etter lykken kommer sorgen. Det visste Cecilia.

Lyst fører ulyst med seg.

Som en beruselse fulgt av fyllesyke. Av oppkast og fornedrelse. Et underliv som verker.

Nei, aldri mer!

Et minutt senere takket hun for seg, klemte vertinnen som hadde glitter sprayet i det svarte håret og satt sammenkrøpet i fanget til Leo. De lovet å treffes snart på alpinøkten i Gerdahallen. Ester og Leo skulle få en innbydelse til innflyttingsfesten hennes så snart hun var kommet i orden. Hun så Gustav Stjärnes lyseblå som betraktet henne rolig fra stuen. Hun sendte ham et kort, men takknemlig nikk.

Luften kjentes kjølig, og Cecilia var tynnkledd. Ringte som en gal på mobilen etter taxi mens hun sjanglet oppover mot veien. Tidligst om tjue minutter kunne hun få en bil. Alle studentene som skulle hjem, fikk hun høre. Hun frøs, dro den tynne jakken tettere rundt seg, tenkte på å snu og gå tilbake, men ville hjem. Og hvis hun uansett måtte vente, kunne hun like gjerne begynne å gå.

Den friske luften gjorde henne raskt klarere i hodet. Hun gikk med stadig fastere skritt på sykkelstien inn mot sentrum. Vesken hang over skulderen, og hun travet så fort hun kunne under motorveien og videre nedover Tunavägen, forbi studentkomplekset Sparta og så i retning Professorbyen. Møtte knapt et menneske, foruten en bil nå og da ute på veien og noen syklister i motsatt retning, antagelig på vei hjem etter nattens øvelser. Da hun kom inn mellom villaene i Tunavägen, så hun avisbudet, og fylleangsten vellet opp. Enda en ødelagt natt i livet hennes.

Skoene var som torturinstrumenter. Hun hadde i det minste fått opp varmen og begynte å nynne på en munter låt for å fortrenge smerten. Hun kom til å ha sikkert ti gnagsår neste dag, et på hver tå, men det var for kaldt å gå barbent.

Var nesten fremme ved den botaniske hagen, svingte av for å skrå ned mot Spyken. Etterpå var det bare å skynde seg mot Södra Esplanaden og følge den et stykke. Hun ønsket at hun hadde lagt et rent laken på madrassen før hun gikk. Nå orket hun vel bare å dra den gamle dynen over seg.

Kvelden og nattens rytmer pumpet fremdeles i hodet på henne, sammen med en lett hodepine på grunn av vinen. Hun nynnet fremdeles, iherdig, nærmest hysterisk, for å fortrenge de gnagende skoene og fordi hun ikke torde slutte. Måtte holde alle onde ånder på avstand. Mørket og ensomheten.

Botanisk hage trykket som et kompakt mørke ved siden av henne. Inne mellom de høye, vaiende trærne lurte skrekken. Hun så ikke den veien. Rettet i stedet blikket mot den andre siden av gaten, der staselige praktvillaer våket over henne, riktignok skjult bak dystre hekker og med mørke vinduer, men der bodde det i hvert fall mennesker. Og vinden som strøk henne over kinnene var ikke kald, bare svalende. Hun frøs ikke lenger.

Hun sluttet å nynne. Byen sov tungt. Selv motorveien var bare så vidt å høre. Alt var fredfylt.

Begynte forsiktig å nynne lavt igjen. Hørte så at noen nærmet seg bakfra. Sykkeldekk rullet mykt nedover bakken. Kanskje noen hun kjente, noen fra festen, noen som kanskje skulle samme vei som henne, som hun kunne slå følge med. Kanskje til og med få sitte på med.

Hun var akkurat på høyde med Östervångsvägen da hun snudde seg for å se hvem det var. I samme øyeblikk suste noe gjennom luften. En gjennomborende smerte traff henne.

Så ble det svart.