Núria Esponellà

Bak klostermurene

Roman

Oversatt fra katalansk av Kjell Risvik, medlem av Norsk Oversetterforening

Med støtte til oversettelse fra Institut Ramon Llull

RERE ELS MURS

Copyright © 2009 Núria Esponellà

Norwegian translations rights by arrangement with Pontas Literary & Film Agency, Spain

Norsk utgave © 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsillustrasjon: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Omslagsfoto: © The Gailans Collection / Girts Gailans

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN  978-82-8205-305-1

ISBN 978-82-8205-094-4 (trykket)

Til historikeren Sònia Masmartí i Recasens

og til lille Martí, som har opplevd denne

romanens avatarer før han ble født

Forord

Denne romanen henter sin inspirasjon fra klosteret Sant Pere de Rodes, som i det 10. århundre allerede var et viktig valfartssted.

En god del av det jeg skriver om, bygger på faktiske hendelser, som jeg gjør rede for i bokens avsluttende avsnitt, «Historiske merknader».

Handlingen utspiller seg stort sett i annen halvdel av det 12. århundre, da Mesteren fra Cabestany hugde ut kirkens marmorportal.

På den tiden inngikk Sant Pere de Rodes i de store pilegrimsveiene til Santiago de Compostela, Roma og Det hellige land. Det var et mektig kloster, favorisert av grevene av Empúries og vicomtene av Peralada, som den gang sto steilt mot hverandre.

Bak klostermurene beretter om en urolig tid da striden mellom disse adelsfamiliene og abbeden av Rodes var konstant. I dette forgiftede miljøet var vicomten av Peralada den fremste drivkraften bak utvidelsen av klosteret.

De spesielle faguttrykkene som dukker opp i romanen, er merket med stjerne (*) og står forklart i ordlisten bakerst i boken.

Gjennom hele historien har jeg forsøkt å gi svar på en del spørsmål, som: Hvilke mennesker bodde der? Hvilken begeistring og lidenskap drev dem? Hva visste de om verden? Hva kjempet de for?

Jeg har latt meg styre av kunnskaper og intuisjon, og jeg har tatt med de fremste av de historiske personene som medvirket til byggingen av portalen. Eventuelle likheter med de faktiske forhold er der for ingen tilfeldighet.

Núria Esponellà

«Det finnes ingen frihet uten mot.»

Perikles

Første del: Maktkampen

1. kapittel: Domenene

April 1161

Et blendende lys falt over klosteret. Stormens øye hadde veket for noen voldsomme vindkast. Sett fra terrassene med oliventrær virket bygningene ruvende, med de takkete murene på kanten av stupet, vendt bort fra det opprørte havet, overvåket av borgen som tronet på toppen av fjellet. Abbed Berenguer oppholdt seg i kapittelsalen, hvor han satt i en stol med armlener, den han pleide å sitte i når han ledet munkenes sammenkomster. Han holdt et pergament i hånden og så på fatet med syltede nøtter med honning som han nettopp hadde fått av Gausbert, kammermunken. Han hadde ikke smakt på dem ennå, og han hadde heller ikke lyst.

– Den gale greven! utbrøt han med hes stemme. – Nå vil han nekte oss retten til å fiske!

Grev Hug d’Empúries var en djevelsk aristokrat som hadde kastet sitt griske blikk på klosterets eiendommer og nettopp hadde gjort sitt krav gjeldende.

– Han er rasende fordi vicomte Jofre bekoster ombyggingen, sa broder Gausbert.

– Vi kan vel ikke noe for at han vikler seg inn i så mange tvister? klaget abbeden. Hug d’Empúries kunne ikke tilgi pågangsmotet til sin slektning, Jofre de Rocabertí, og heller ikke at slekten Rocabertí hadde løsrevet seg fra det gamle grevskapet.

– De er søskenbarn og en dag blir de nødt til å slutte fred. Broder Gausbert kastet et trett blikk på fatet med nøtter. – Du har ikke spist noen ting …

– Vi kan ikke finne oss i at vi blir skadelidende, sa abbeden ettertenksomt, med blikket stivt rettet mot pergamentet.

– Får jeg trekke meg tilbake? I morgen kommer billedhuggermesteren, og da må alt stå klart. Broder Gausbert hadde kommet til å tenke på alt det som var ugjort. Han måtte gjøre rommet i stand, legge frem rene klær og rydde i stuen.

– Du har rett. Det hadde jeg glemt. Han nikket samtykkende idet kammermunken forlot rommet med hengende skuldre.

En stund senere tok han imot en tykkfallen prest med søvndrukken mine, åpenbart uenig i det han nettopp hadde hørt.

– Jeg gjør ikke noe galt, fader abbed.

– Du handler i strid med den hellige Kirkens lover, Ponç, du har kone og tre barn.

Lyset som strømmet inn gjennom alabastvinduene, falt på et stort trekors som ruvet i enden av det spartanske rommet, som bare var møblert med det strengt nødvendige, et stort eikebord, stolene med armlener til munkene og en tribune som høysetet var plassert på.

Fra stolen sin kunne abbeden holde godt overblikk over gjestene som utba seg audiens. Presten hadde tatt av seg den stramme luen av svart ull og dermed blottstilt en glinsende, skallet isse, der svetten piplet frem.

– Og kom ikke og si at sognebarna dine viser forståelse, skjente han. – Du er kommet på folkemunne, og jeg forlanger at du forbedrer din oppførsel!

Hittil hadde presten lyttet i taushet.

– Det ville ikke være rett av meg om jeg lot mine barn i stikken. Den lille er bare et år, sa han og løftet blikket.

– Gjør som du vil. Dra til Roses, til Peralada, hvor som helst, men jeg vil ikke ha slik anstøtelig oppførsel innenfor min jurisdiksjon, sa han bryskt, – og hvis du ikke har gjort noe med det innen ni dager, blir du utvist fra landsbyen.

Abbeden tok farvel med gjesten med en brysk håndbevegelse, og ufrivillig skumpet han borti sølvkorset han hadde hengende på brystet.

«Hva er det de innbiller seg, disse prestene, hva tror de at de er.»

Han måtte rydde opp i dette rotet, gjøre sin myndighet gjeldende blant de geistlige som levde sammen med kvinner, og de lurvete baronene som stakk nesen sin i alt. Hvis det hadde vært tillatt, ville de ha kjøpt seg verv og innflytelse.

Han kunne forstå menneskenes synder, men ikke tillate dem.

Den gregorianske reformen, som de hadde godtatt for flere år siden, krevde at de skulle leve et evangelisk liv og holde seg borte fra all politisk makt. Det var derfor han selv hadde domsmyndighet i klosteret. I årenes løp hadde han lagt seg til de trekkene som kjennetegner en streng dommer. Han oppviste et avbalansert og knivskarpt skjønn: hårfin intuisjon, faste standpunkter og urokkelige prinsipper.

Han satte opp en trett mine og gikk gjennom rommet for å gjennomføre sitt faste ritual. Som hver dag åpnet han døren til galleriet som vendte mot havet for å beundre kysten og puste dypt inn.

Morgenens uvær hadde løyet, presset bort av nordavinden, som fremdeles blåste. Men nå var det klar himmel, og man kunne se den mektige klippen ved Cap de Creus og noen spredte gårder. Denne utsikten virket beroligende. Hele dette distriktet var underlagt hans jurisdiksjon, fra Selva til Llançà, og videre mot vest, der blikket ikke kunne nå, over skog og mark, til bredden av elven Muga og skråningene ned mot flere dammer.

Han roet seg sakte ned mens han i tanken tok for seg de spredte eiendommene de hadde i grevskapene Besalú, Girona, Barcelona, Pallars, og også på den andre siden av Pyreneene og i kongeriket Aragón. Alle disse eiendommene var frukter av donasjoner og legater som var blitt testamentert til dem.

Han sukket tungt og lente seg mot gelenderet. Han måtte på et eller annet vis oppnå en våpenhvile med greven av Empúries, slik at han fikk avsluttet anleggsarbeidet i fred, før feiringen av Jubileet.*

Han lukket øynene. Han hadde anmeldt grev Hugs aggressive fremstøt til Den hellige far i Roma og ventet svar med det første. Det var det eneste som kunne få greven til å ta fornuften fangen.

Havet brølte lik et dyr som kunne tenke seg å sluke fjellet, og et vindkast tvang ham til å trekke seg tilbake.

Litt senere forlot han salen, på vei til skrivestuen. Han gikk med myndige skritt, løftet hode, glattbarbert tonsur, og ansiktet med den fine huden hadde rynker omkring øynene og munnvikene.

Han var femti år, og i over ti hadde han holdt et privat anliggende hemmelig.

Da han trådte inn i skrivestuen, falt lyset inn gjennom alabastvinduene. Det rådet fullstendig stillhet der inne. Det var hviletid for munkene som drev med avskrift av manuskripter, og en sterk lukt av blekk, fuglefjær og tørr pergamenthud hang igjen i den ensomme atmosfæren.

Han gikk gjennom rommet, bort til møblene som sto foran kopistenes pulter. Da han var fremme, åpnet han kisten med verdslige bøker, der de oppbevarte de vestgotiske og gresklatinske kodeksene. Alle disse skriftene var utenfor de fleste munkenes rekkevidde. De pleide å innskrenke seg til å deklamere salmene.

Han flyttet de bøkene som måtte holdes borte fra usunt nysgjerrige blikk, og stakk hånden ned i den dypeste skuffen i kisten, til han fant den listen som skjermet bunnen av møbelet, og trykket varsomt på den.

Stikk i strid med hva man skulle tro, gled trestykket til side og avdekket et lite hulrom. Han rotet med hånden i det.

– Det er der ennå, mumlet han med et lettelsens sukk.

Han smekket den lille klaffen igjen, la bøkene tilbake på plass og lukket kisten.

2. kapittel: Den foreldreløse

Sebastià hadde våknet tidlig.

– Broder Guillem trenger deg, han har ikke nok folk og ønsker seg lærlinger. Han så på guttungen med fast blikk under de rette brynene og kunne fornemme dovenskapen i øynene hans. – Hva sier du til det, Fuglen? – hans verge brukte aldri døpenavnet hans når han snakket til ham.

Blai hadde gløttet på det ene øyet. Han så det blide fjeset til Sebastià, det store skjegget med stenk av hvitt, og trakk på skuldrene.

– Du vil få et mål brød bakt på bønner hver dag.

Gutten gjespet, strakte på de lange armene og svarte med søvndrukken stemme:

– Jeg går nå …

– Stram deg opp, sa Sebastià strengt, han kjente ham godt, for han hadde vært vergen hans siden han var fire år.

Før guttens far døde, hadde han overlatt ham i munkenes varetekt. Blai hadde et uklart minne om den episoden, knapt mer enn et synsinntrykk. Han så seg selv som en maur utenfor de veldige dørene som åpnet seg mot en mørk og lang gang. Noen holdt ham i hånden, og innerst inne sto abbeden og ventet på ham, med likblekt ansikt. Og han gråt og gråt og sa at han ikke ville gå. Han var oppvokst i pilegrimshospitalet, etter abbedens ønske, og der skulle han gjøre nytte for seg hele livet.

Han kledde på seg og gikk ut i gården. Han gikk med raske skritt, med hengende armer som rakk ham til knærne, og spenstige ben. Han hadde en forunderlig skjønnhet, hår med samme farge som maiskolber, et dryss av fregner i ansiktet, bløte lepper, hud som en kvinne, knallblå øyne. Da han var liten, var folk blitt stående og måpe. Hvor har dere denne lysluggete ungen fra? De strøk ham over håret og kunne ikke se seg mette på de gjennomskinnelige irisene, nesten som på en albino.

Han skrådde over gården med den sorgløse minen til dem som ennå ikke helt har vokst fra barndommen. Han ville så gjerne være en mann, men ennå var han for ung til å kjenne ekte mannfolks vesen. Ingen hadde fortalt ham om moren, og han visste knapt hvem som var faren.

På veien bort til klosterporten hørte han en hærfugl synge. De ville kirsebærtrærne oppe i fjellet var fulle av frukt, og snart kunne man dra opp og plukke kirsebær. Han skulle stappe i seg den ene neven etter den andre mens han gikk nedover bakken.

Noen ganger hadde han vært på epleslang i hagen til broder Ermengol. Abbed Berenguer måtte ha lagt merke til at han fikk en litt for fri oppdragelse, derfor hadde han undervist ham i den kristne tro sammen med guttene i landsbyen Santa Creu. Disse rabagastene lærte ham å kaste stein med slynge og sette opp snarer for å fange kaniner, men de var gufne og skjelte ham ut. I bibeltimene lærte han seg å ramse opp historier fra Bibelen og skrive navn og tall på vokstavler. Han var ikke så flittig at det gjorde noe med å lære seg å skrive, ikke fordi det skortet på intelligensen, men fordi han ikke gadd.

Som åtteåring hadde han sluttet å gå på skolen, for da regnet han seg som mann. Siden hadde han hjulpet til på hospitalet.

Sebastià kom ut og ble stående og se etter ham. Han haltet litt på grunn av en krigsskade som hadde kløvd kneskålen.

– Fort deg, ropte han.

Gutten nikket som tegn på at det var oppfattet. Han likte best å være sammen med arbeiderne. Jobben på hospitalet likte han ikke, og det var få andre valg han hadde. Han var avhengig av abbeden, som var mest opptatt av å be. Han tilhørte et av de laveste sjiktene i samfunnet, men kunne være glad for at han ikke var livegen, for da hadde han hatt det adskillig verre.

Det var masser av herrer, baroner, grever, vicomter og en liten adelsstand med riddere som hersket på borgene. Alle disse hadde undersåtter, og de innkrevde skatter av bøndene, som ikke fikk forlate jorden sin og ikke la den gå i arv til barna sine.

Da han kom til klosterporten, banket han på.

– Kom inn, gutt. Broder Bernat, den gamle portnermunken, lukket opp for ham. – Arbeidsformannen venter på deg.

Broder Bernat hadde forklart at byggmestrene og steinhuggerne på det første klosteret hadde arbeidet i gud vet hvor mange vintre rett på fjellgrunnen, med en arbeidsgjeng som ikke hadde latt seg avskrekke av det harde fjellet. De hadde bygd dette huset samvittighetsfullt, for at det skulle vare i mange år, vel vitende om at de selv i sammenligning ikke skulle leve stort mer enn flammen på en fakkel. Klosteret ville naturnødvendig bestå opp igjennom tidene, mens et menneske ikke levde stort mer enn seksti år.

Ved mer enn én anledning hadde han hørt legenden om de tre munkene som ga klosteret dets eksistensberettigelse. Broder Bernat fortalte den hver gang det kom pilegrimer dit. «For mange århundrer siden, da perserne truet med å innta Roma, ville paven bringe relikviene etter apostelen Peter i sikkerhet, og ga oppdraget til tre munker. Brødrene gikk om bord i et skip, og da de nærmet seg denne kysten,» fremholdt munken og smekket med tungen, «lette de etter hulen der den hellige biskopen Pau av Narbonne hadde bodd, og der gjemte de relikviene. Da faren var over, dro de tilbake for å hente dem, men etter hvert som månedene gikk, hadde krattskogen skjult inngangen til hulen, og de klarte ikke å finne den. To av munkene ble da igjen oppe på fjellet, mens den tredje dro tilbake til Vatikanet og forklarte hva som hadde hendt. Etter en stund fant de endelig gjemmestedet for relikviene, og da bygde de dette klosteret oppå hulen.»

3. kapittel: Billedhuggerens ankomst

Dagen etter toget et adelig følge inn gjennom porten til klosteret. Forrest gikk vicomte Jofre de Rocabertí, en robust ridder kledd i brynje med ermer av reveskinn. Etter ham fulgte sønnen, en ung mann med frodig hårmanke, velskapt, og billedhuggeren, som var tynn i håret og hadde en nøktern fremtoning. De ble eskortert av riddere, og med i følget var også noen damer: vicomtesse Ermessenda de Vilademuls, billedhuggerens datter, en kammerpike og to tjenere, som gikk foran en livegen og et esel lastet med tverrsekker.

Billedhuggeren hadde en hylse til pergamentruller tvers over brystet. Den fulgte med på alle reisene hans. Han følte seg trygg på det oppdraget som hadde brakt ham hit, men ble litt beklemt da han så det overdådige oppbudet han ble møtt med i Peralada. Han hadde etter hvert vent seg til konfliktene mellom de krigerske adelsmennene som kranglet seg imellom, i strid med abbedens interesser, og han fryktet dem mer enn landeveisrøvere.

Fem måneder tidligere hadde han tatt imot vicomte Jofre i verkstedet i Cabestany, litt kjølig, uten å legge fra seg verktøyet. Vicomten hadde lovprist relieffene i marmortympanonet som han var i ferd med å meisle ut. Han sa at de vitnet om en mesterhånd, og at alle og enhver var opp i under over hans arbeid. Han aktet å bygge en monumental portal til Sant Pere de Rodes og hadde da tenkt på ham. Han tilbød ham en viss mengde gull, nok til å leve godt, og til vedlikehold av klær for alle de medhjelperne han måtte trenge. Og han hadde sagt seg villig til det.

Nå skulle han akkurat gi seg i kast med et verk som ville oppta ham i høyst to år, i dette klosteret som ikke sto noe tilbake for dem han hadde sett i Lombardia og Toscana.

To munker kom ut og tok imot dem. Den ene var høy og tykkfallen, men smal i ansiktet. Han virket yngre enn den andre, som hadde et morskt blikk og var ganske vanskapt, med diger mage og smale skuldre.

Billedhuggeren kjente igjen abbeden i den høye munken med en stokk som hadde et kors til håndtak. Vicomten hadde beordret hesten ned i skrittgang for å si lavt: «Det er abbed Berenguer og prior Ramon.»

Etter å ha steget av hesten og gitt de væpnede mennene i følget tillatelse til å tre av, gikk Rocabertí, far og sønn, og billedhuggeren bort for å gjøre reverens for abbeden og hilse på prioren.

– Velkommen skal du være, mester Peire, hadde abbed Berenguer sagt, – jeg har hørt mye snakk om deg.

Damene ble stående og samtale med broder Bernat, som ga dem komplimenter, og munkene og ridderne gikk inn i kirken.

Den gamle marmorportalen var ødelagt, for under et angrep på klosteret hadde krigerne smadret relieffene med køllene sine. Det mistrøstige synet ble oppveid av kirkens fullkomne indre.

Mester Peire var full av beundring over den fantastiske oppstillingen av søyler og kapiteler.

– Denne kirken er over to hundre år gammel, den ble til etter initiativ fra abbed Hildesind, som hviler her, sa abbed Berenguer stolt. De var gått ned til krypten, og han viste dem innskriften på en av gravplatene.

Han unnlot å si, for det ville blitt for langdrygt, at kirken var blitt vigslet på grevinne Ermessenda av Gironas tid, i år 1022. Ved den anledningen var bygningen blitt helliget med vievann, salt, aske og vin, for at adelsmenn ikke igjen skulle kunne vanhellige den.

– Den er meget vakker, bemerket mester Peire.

Abbeden nikket mens han strammet snoren på munkekutten sin med de knortete fingrene sine.

De gikk inn i klosteret gjennom den samme gangen som munkene brukte på vei til eller fra oratoriet. Derfra hadde de kommet ut i klostergangen, der det pågikk arbeider. De hadde allerede lagt heller på bakken i den gamle gården, som skulle brukes til cisterne, og var i gang med å lage åpningene til den nye søylegangen.

– Vi har satt i gang med store ombygginger, sa vicomten tilfreds og skottet på sønnen, som så ut som han ikke hørte etter.

– Vi må være tålmodige, men alt i alt har det vært umaken verdt, innrømmet abbeden.

Om litt hadde de lagt bak seg klostergangen og begitt seg til skrivestuen, som vendte ut mot havet.

Rommet var godt møblert med skap og en hel masse saker som trengtes til studiene: oljelamper, fjærpenner, kulerammer i ulik størrelse for at novisene skulle lære seg aritmetiske beregninger, og latinske astrolabier med kuler av messing som snurret rundt, opphengt i en ring, og ga en forestilling om hvordan himmellegemene beveget seg. Tre munker satt på høye taburetter, med ryggen til vinduene, slik at lyset strømmet over manuskriptene de hadde på skrivestativet.

De tre benediktinerne hilste uten å reise seg.

– Unnskyld at de fortsetter å arbeide, sa abbeden, – dagene blir kortere, og de har mye å gjøre. Han gikk bort til en av munkene som var i ferd med å illustrere en enorm bok. – Dette er vår kjære bibel, vår øyesten.

Det var en stor kodeks som var over to alen høy.

– Den ble kopiert i klosteret i Ripoll, på abbed Olibas tid, fortsatte han, – og vi fullfører den med miniatyrer. Vi håper å bli ferdig med den i løpet av noen år …

– Hvis Gud vil det, svarte kopisten uten å løfte blikket fra kodeksen.

Han la akkurat siste hånd på en scene fra ofringen av Isak, og hånden hans gikk fra pergamentet til blekkhuset, som var av ben. Han dyppet fjærpennen forsiktig og lot den gli lett over tegningen.

– Vår bror lærte seg kunsten i Ripoll. Abbeden gikk tilfreds bort til skrivestativet. Han blunket. – Vi har fritatt ham fra de andre gjøremålene, for at han skal bli ferdig med maleriene. Til all lykke har vi gode skrivere som kan kopiere de gamle tekstene.

De trengte en eksemplarisk bibel, ikke overdådig, men iallfall storslagen, og i den anledning ble kopistene fristilt fra alt annet arbeid.

Mester Peire betraktet kodeksen på en viss avstand. Han ville ikke forstyrre illustratøren, som med stø hånd streket opp pynteborder i form av slyngplanter. Han festet seg ved presisjonen i søylene og ved de store bokstavene, som var tegnet som frontispiser. Kanskje kunne han hente inspirasjon fra dem.

– Får jeg se på dem i ro og mak?

– Når du vil, svarte abbeden.

De forundret seg over en anspent stillhet som øyensynlig ikke virket inn på vicomtens sønn. Etter at de kom inn i biblioteket, hadde han ikke vist noen som helst interesse for hva abbeden sa, og nå moret han seg med å snurre på astrolabiet.

– Du kunne kanskje vise oss planene, mester? foreslo vicomten. – Jeg formoder at du har tatt hensyn til beskrivelsen av den gamle porten. Vi sendte den jo til deg.

Billedhuggeren nikket. Han la hylsen med de sammenrullede pergamentene på bordet, åpnet den og trakk ut et pergament som han langsomt foldet ut.

– Her har jeg prosjektet, sa han til slutt.

Foran alles øyne trådte det frem tegninger av noen kapiteler og en storslått port, og nesten i samme øyeblikk vekslet abbeden og prioren blikk.

– Jeg har sagt til mester Peire at han skal arbeide under ditt overoppsyn, skyndte vicomten seg å si. – Det er lettere å ta utgangspunkt i en skisse for å få frem et verk som er etter din smak, fader Berenguer.

Det virket som om prioren hadde tenkt å ta til motmæle, men abbeden kom ham i forkjøpet.

– Vi er lutter øre, mester Peire.

– Som dere jo vet, har jeg arbeidet i Piemonte og Toscana. Billedhuggeren tok en pause, som om han overveide hva han skulle si. – Og jeg har merket meg at de mest solide kirker får et mye lettere preg dersom man gjør bruk av langstrakte steiner som bare er grovt tilhugd, og buerekker og vinduer med dobbelt fordypning, som dem de bygger der borte.

– Jeg tviler på at det kan være så bra, avbrøt prioren ham.

Mester Peire lot ham si hva han hadde på hjertet, overbevist om at det ikke var verdt å legge seg ut med denne innflytelsesrike munken. Men abbed Berenguer avbrøt prioren med en brysk håndbevegelse.

– La ham snakke ut, broder Ramon. Bare gjør rede for hvordan du tenker deg det, mester.

– Jeg har sett for meg en monumental port, fortsatte billedhuggeren og pekte på tegningene midt på pergamentet. – Vi må bygge noe svært solid … Det skal reises en arkivolt som kan utsmykkes med relieffarbeider. Vi kan føye sammen de to tympanonene som var der fra før, og dele døren med en midtsøyle. Han fulgte buens form, og dermed blottet han den avskårne fingeren som han ville ha savnet om han skulle ha kjærtegnet kroppen til en kvinne.

– Vi har ennå ikke bestemt hva slags materiale vi skal benytte, avbrøt prioren ham og så mistroisk på planen. – Steinen her oppe i fjellet er skiferaktig, den skaller lett av og duger bare til takstein.

– Det har du rett i, broder Ramon, sa vicomten. Før det hadde han skottet på sønnen sin, som ikke hadde vist noen interesse for planene. – Vi har et bra steinbrudd og kan bryte all den steinen vi har bruk for.

Plutselig spurte den unge mannen:

– Kan jeg trekke meg tilbake nå? Han ventet på et samtykkende nikk, gjorde en reverens i luften og forlot rommet.

– Jeg takker for velviljen, vicomte, sa abbeden. – Og du, mester, hva tror du om det?

Mester Peire hadde svaret på rede hånd. Den gamle porten var samvittighetsfullt hugd av en annen håndverksmester som ingen husket navnet på. De ødelagte relieffene som han hadde sett i kirken, hadde beholdt en selsom og magnetisk kraft som bare kunne fengsle en billedhugger som ham, men som ikke lenger dugde til noe.

– Og den gamle marmoren? Du sa jo at noen av stykkene var fraktet hit fra Empúries og er av gode materialer … Han klødde seg på haken. – Om jeg så må få si det, jeg tror at de gamle relieffene kan gjøre nytten.

– Ikke tale om! utbrøt prioren. Han hadde hevet brynene og rynket den glatte pannen, men spenningen skulle bare vare et øyeblikk, for kjakene hans var for tunge.

– Jeg snakker om å utnytte det vi har, over halvparten av relieffene er ødelagt, men jeg ser ikke bort fra at vi kan bruke den andre siden.

– Da risikerer vi bare at de går i knas, svarte broder Ramon.

– Jeg synes det lyder fornuftig, innvendte abbeden, – marmoren er mer egnet enn steinen, og det ville spare oss for både tid og utgifter. Han nikket innforstått til prioren. – Og du, broder Ramon, du er vel enig, du som er forvalter her i klosteret.

Et tilfreds smil lekte om de lite markante leppene til vicomten mens priorens ansikt la seg i rasende folder.

– Jeg liker ikke tanken. Den gamle porten er en arv, og relieffet som skildrer pilegrimsferden til Elieser har hatt en fremtredende plass i kirken vår i alle år, svarte han forbitret og kikket mistroisk på billedhuggeren. – I tilfelle du ikke vet det, mester, det stykket skildrer frontispisen på den kjære bibelen vår, og jeg tviler på om noen munk vil bifalle noe så vanvittig som å meisle den ut på baksiden.

– Broder Ramon! Stemmen til abbed Berenguer falt inn i et strengt toneleie.

– Hvis det forholder seg som broder Ramon sier, sa billedhuggeren forsonlig, – kan jeg meisle ut den samme scenen.

Abbedens uttrykk var like anspent.

– Om jeg får lov, abbed, innskjøt vicomte Jofre, – jeg tror nesten vi må verdsette synspunktene til mester Peire, det er til sjuende og sist han som er billedhugger.

– Vi kan ikke bare velge fritt, vi er et valfartssted, fastholdt prioren. Han hadde bøyd seg over pergamentet, og dobbelthaken hans skalv.

Abbeden trakk seg bort til alabastvinduene, som det sivet et grumsete lys gjennom.

– Broder Ramon, vi er takknemlige for de ordene, sa han til slutt, – men vi må skjele til hva som er best for klosteret vårt … Akkurat nå er det vel slik at vi best kan formane pilegrimene om å leve et eksemplarisk liv ved å minne dem om Jesu mirakler … Det vil oppildne dem til etterlignelse, fortsatte han.

Prioren skar en misbilligende grimase.

– Hvis dere tillater det, mine herrer, trekker jeg meg tilbake, sa han. Han snudde seg med et tungt uttrykk som sto i kontrast til den stive gangen, og forlot rommet.

Det virket som om abbeden ville overse den forargede reaksjonen.

– Hvor mange arbeidere skal arbeide med deg? spurte han mester Peire.

– Jeg har med meg en betrodd svenn og tolv billedhuggere og steinhuggere. Alle trenger kost og losji.

Jofre de Rocabertí var blitt rød i toppen ved tanken på de utleggene han ville få. Han gjorde et overslag over hva det ville koste å betale så mange mann. Han ble nødt til å øke kjøpmennenes avgifter og skaffe penger fra de jødiske utlånerne i Peralada.

– Dere har bedt oss utføre et verk av store dimensjoner, det skal stå ferdig om to år, og vi trenger hjelp av mange hender.

Senere, da de sa adjø til hverandre, sa abbeden til vicomten:

– Vi har god marmor og en billedhugger som nyter høy anseelse i hele kristenheten. Ikke tenk mer på hva prioren sier, han føyer seg nok etter hvert, vicomte, selv ser jeg bare en storartet anledning.

I en alder av førtiåtte år arbeidet mester Peire i en utrettelig rytme som røynet sterkt på medhjelperne han hadde i sin tjeneste. Det hadde gått over tjue år siden han brøt klosterløftet han hadde avgitt i klosteret Sant Sadurní i Toulouse i Languedoc, hvor han hadde lært seg de gamles billedhuggerkunst og regneferdigheter.

I klosteret hadde han følt seg kallet til å vie sitt liv til steinen, og ganske snart hadde munkesamfunnet, styrt av strenge klosterregler, virket altfor smått og kvelende. Han hadde bestemt seg for å forlate munkeordenen for å leve en omflakkende tilværelse, først under grev Ramon av Toulouse, hvor han lagde kapiteler til byens kirker, deretter i Narbonne, i verkstedet til noen velrenommerte billedhuggere. Derfra reiste han til Girona. Da behersket han allerede håndverket. Han var i stand til å vekke liv i marmor og stein, til å fordele skikkelser i fordreid målestokk innenfor kapitelene. Han kunne gruppere dem uten å bryte rammenes lover, og derfor hadde han vunnet stort ry som mester.

Men det omflakkende livet tvang ham til en rotløs tilværelse. Han arbeidet snart her, snart der, og fulgte pilegrimsveiene. Slik var han kommet til Lombardia og Toscana. Der hadde han beundret de klassiske billedhuggerarbeidene, basrelieffene på de gamle sarkofagene, og de solide romanske kirkene. Han ble fjetret av alt det storslagne, men samtidig kjentes det befriende. Han likte havet, de åpne havnene og ferdselen, med folk og varer, og kvinnene i havnebyene. Han ble også kjent med en fantastisk dame som han kunne ha delt hele livet med, om hun ikke hadde forlatt ham på grunn av en ondartet febersykdom. Denne damen hadde gitt ham det han elsket høyest her i verden, nest etter henne, det som hadde gjort det mulig for ham å komme seg over sorgen da han ble enkemann: datteren Càndia.

4. kapittel: Billedhuggerens datter

Fuglen var oppe på fjellet og samlet lyng til å feie på stillasene med da han så billedhuggerens følge ankomme, og uten å tenke større over det valgte han å gå en annen vei.

På halvveien møtte han to tjenere som kom oppover stien med hester og muldyr. De skulle opp til borgen som raget opp på toppen, lik en pil som hadde boret seg inn i himmelen. Han hilste på dem, men stanset ikke.

Han fikk øye på klosteret i det fjerne, der det lå liksom inneklemt mellom to verdener, den bratte skrenten og havet, og fortsatte nedover bakkene.

Da han nærmet seg selve klosteranlegget, stanset han på en liten slette. Derfra hadde han god utsikt til gårdsrommet. Han ble stående og se på følget som akkurat var gått inn. Det var adelsmenn, noen damer og en tropp væpnede folk. I midten red vicomten av Peralada, sønnen hans og en ridder med pregløst utseende som han ikke dro kjensel på. Etter dem kom damene, og han kjente igjen vicomtesse Ermessenda de Vilademuls, som var kledd i staselig brokade, med den sedvanlige arrogante holdningen. Hun hadde med seg en tjenestepike, en selskapsdame og en meget slank jente. Han så henne stige spenstig av hesten; spedlemmet og kledd i brial* av samme farge som nytt gress, og han ble stående og stirre på det bleke ansiktet og de svarte lokkene som hadde listet seg frem fra sløret.

Mens herrene steg av hesten, hoppet en av tjenestepikene ned på brolegningen og gikk bort til eselet som bar på oppakningen. Der rotet hun i saltaskene og kom tilbake til jenta med noe i hendene. Han kunne ikke se det, og kunne heller ikke gjette hva det var.

Mens han betraktet damene, så han at ridderne gikk inn i klosteret, og soldatene i eskorten tok veien til tjenernes refektorium*. De skulle antagelig styrke seg etter den lange turen og fylle magen med en bolle kikerter og flesk. De væpnede mennene fylte ham med frykt og beundring. En gang hadde han hatt lyst til å tjenstgjøre under en adelsmann, selv om Sebastià ikke ville det. Men ved flere anledninger, på vei til møllen eller vingårdene, hadde han sett hvor grusomme grevens menn var. De kunne finne på å rive opp vinranker bare for å gjøre skade, de gikk til angrep på gårdene, og såret de stakkars bøndene som gjorde motstand, og stjal alt de kom over.

Snart var han borte ved muren som beskyttet taket på stallen. Han slengte fra seg knippet med lyng og klatret oppover veggen ved å lete seg frem til sprekkene mellom steinene. Da han kom seg opp, ålte han seg over taksteinene for ikke å bli sett.

Nede i klostergården var det nå bare damene igjen, og de snakket med broder Bernat. De to tjenestepikene sto og pratet borte i et hjørne og gløttet på den livegne til vicomten, som holdt vakt ved dyrenes oppakning.

Han holdt seg helt i ro, sammenkrøpet som en larve, til han hørte en lyd og stakk hodet frem for å kikke. Det var Aimeric, stalldrengen, som var kommet ut for å snoke. Mannen, som var eldet av solen og alt slitet, gikk ut og inn av stallen to–tre ganger, og gjorde ikke annet enn å glo på damene.

Han hadde ikke rørt på seg og holdt hele tiden øye med jenta, som nå sto med et eller annet i hendene. Hun hadde strakt seg på tå, som om hun ville titte på issen til broder Bernat, og smilte. Han så ikke øynene hennes så godt, men han kunne fornemme dem. Helt til hun snudde seg for å si noe til ungpikene. Da kunne han ta henne nærmere i øyesyn. Utringningen som var lukket over brystene, som bare svakt kunne anes, det friske, rosenrøde ansiktet, de fint tegnede leppene, og det glade glimtet i de mørke og rastløse øynene. Han skulle ønske at han kunne forvandle seg til en nattergal og fly bort til den lille hånden hennes og si god dag til henne.

– Fort, eselet rømmer!

Den hese stemmen til Aimeric satte alle i alarmberedskap. Han hadde stengt inne alle hestene unntatt en ung hoppe som måtte ha vært i brunst og hadde stukket av. Da eselet så henne, hadde det stormet etter henne. Fuglen hadde flere ganger sett hester pare seg med hopper. Eselet måtte ha kjent lukten, for slik er hanndyr svært fintmerkende.

Den livegne satte av sted etter eselet, som hadde nådd igjen hoppen og ville bestige henne. Men hoppen ville ikke ha noe av det og fortsatte, for hun var ute etter en hest, ikke et esel, og la på sprang. Og eselet etter, og etter dem igjen, vicomtens livegne.

Broder Bernat virket pinlig berørt, og damene forskrekket. Først hadde jenta og selskapsdamen hennes sprutet ut i latter, men grevinne Ermessenda hadde sett strengt på dem, og straks satte de latteren i halsen. De slo om fra høye utbrudd til taushet, og nå fulgte de bare bekymret med.

Den livegne klarte å hale innpå, men like før han skulle ta tak i dyret, bråstoppet eselet og sparket så han gikk over ende.

Aimeric og broder Bernat kom ham til unnsetning, mens dyret bare løp videre.

Da Fuglen så hvordan det lå an, kløv han ned fra taket og fulgte muren ved hjelp av hullene mellom steinene.

Han hørte at jenta ropte:

– Forsiktig, så ikke skrinet mitt går i stykker.

Da han kom seg ned på bakken, pilte han av gårde etter eselet. Han fulgte etter det til han fikk tak i halen på det, slik han hadde sett driftekarer gjøre med løpske dyr. Da han syntes han hadde fått styr på det, kastet eselet seg brått rundt og bet ham i armen. Det gikk veldig fort, han kjente at mulen strøk ham over huden og rakk ikke å tenke, reagerte bare instinktivt og forsvarte seg ved å bite det i øret.

Eselet stoppet tvert og satte i et skremt brøl, slik at Fuglen så sitt snitt til å gripe tømmene og berge lasten.

Til sammen hadde de holdt et slikt spetakkel at Sebastià kom haltende ut av hospitalet. Det første han gjorde, var å ta seg av den livegne, som hadde blod i ansiktet og oppskrubbede knær.

– Bring ham til sykestuen, sa broder Bernat.

– Den livegne fortjener straff. Vicomtessen hadde fulgt hele opptrinnet med et rådvilt uttrykk i ansiktet. – På grunn av ham kunne vi fort ha mistet hele oppakningen!

– Det er slikt som skjer, frue, avbrøt broder Bernat henne med behersket stemme. – Esler er vanskelige å holde styr på.

Ermessenda så bebreidende på ham.

– Du ser bestandig så mildt på allting, mumlet hun.

Aimeric og Sebastià tok tak i skuldrene på den livegne og dro ham med seg til pilegrimshospitalet.

– Vi må visst gjelde eslene, Aimeric, ellers blir de altfor ville etter hunndyr og slår seg vrange, sa Sebastià.

– Som mannfolk når de er enslige, svarte drengen.

Kort tid etter sa broder Bernat adjø til damene og gikk tilbake til portnerboligen, lik en gammel mann som slepte føttene etter seg.

Vicomtessen skjente på tjenestejentene sine:

– En annen gang får dere bære oppakningen selv, bare så dere vet det. Stemmen hennes ble forvrengt av ergrelse.

Mens Ermessenda irettesatte tjenestejentene, gikk jenta bort til Fuglen.

Gutten var blitt stående borte i en krok, svett og andpusten, med hamrende hjerte. Der sto hun foran ham, rød i toppen, litt bustete, og så på ham med de kvikke og svarte øynene som han nå kunne se på nært hold.

– Hva heter du? spurte hun med melodiøs stemme mens hånden hennes strøk over en kullsvart hårspenne.

– Blai, men alle kaller meg Fuglen … Stemmen hans skalv litt, og han strevde med å skjule det. – Du snakker som de pilegrimene som kommer fra pavens land …

Jenta smilte.

– Moren min var milanesisk, men jeg er oppvokst like i nærheten, på den andre siden av de fjellene.

Mens hun snakket, så hun igjen granskende på den unge, flotte mannen med rødt hår og klare øyne, så blå som havet. Han var kledd som en bonde, men hadde en verdig fremtoning.

Han prøvde å tyde blikket hennes, men klarte det ikke.

– Takk skal du ha, Fuglen, fortsatte hun, – jeg er datteren til billedhuggeren. Càndia heter jeg … Ble du stygt skadet?

Han husket ikke lenger skaden, men kikket fort på ermet. Flere tråder i stoffet var revet over og bar spor etter bittet.

– Det var ingenting.

– Jeg skal si til far at han må gi deg en belønning, sa hun ivrig. Så ropte vicomtessen på henne fra den andre enden av gården, med hovmodig stemme.

– Vent … Fuglen holdt henne igjen med en brå håndbevegelse. Han syntes det var flaut å se henne inn i øynene, så fullkommen syntes han hun var. – Jeg skal ikke ha noen ting, jeg nøyer meg med en pant, sa han og hentet krefter, uvisst hvorfra.

Càndia tenkte seg ikke om to ganger. Hun åpnet hånden og ga ham hårspennen.

– Nå må jeg gå. Adjø. Hun smilte.

Gutten så etter henne da hun gikk, i den ettersittende broderte kjolen, med en adelig dames holdning, og følte seg liten og ubetydelig.

Han sto en stund og fulgte henne med blikket fra stallen, gjennom en halvåpen dør. Han var blitt stiv som en pinne, stum og himmelfallen. Càndia pratet med de yndigste håndbevegelser han noen gang hadde sett. Han syntes hun var like skjønn som en engel fra himmelen, fullendt, feilfri. Gang på gang tenkte han tilbake på de vennlige og forstandige ordene hun hadde sagt.

Han syntes at hun kastet stjålne blikk på ham, og uroen i ham ble enda sterkere. De fortsatte med leken en stund, helt til vicomtens sønn dukket opp. Da merket han at en rar knute strammet seg i brystet. Han husket at Càndia var en dame, selv om hun hadde vært så omtenksom at hun takket ham for det han hadde gjort. Da herrene kom ut fra klosteret igjen, virket det som om alles blikk gikk til jenta, og han ble slått av et forpint og ukjent raseri som han ikke kunne finne ut av.

Det gikk flere dager før Fuglen skjønte hva det var som plaget ham, før han igjen led sjalusiens kvaler og hadde en like oppskakende følelse.

Den natten luktet han utallige ganger på hårspennen til Càndia. Den luktet roser og lavendel, som hun. Det var ikke lett å få sove, og han måtte ha drømt om henne, for dagen etter sto han opp helt utslått, som en søvngjenger.

Han gikk og tenkte på Càndia hele dagen. Han ville bare se henne igjen, og så henne hele tiden for seg. Og formannen måtte mer enn én gang rope på ham, fordi han somlet for mye.

I flere dager og netter skjønte han ikke hva som feilte ham. Hvorfor var han så full av angst? Det som før hadde opptatt ham, var ikke lenger av noen interesse. Han var ikke lenger borte og så på hestene, og han fartet heller ikke omkring oppe på fjellet. Ingenting betydde noe, bortsett fra henne.

Hver dag spurte han Sebastià om de ikke skulle ta en tur på torget.

– Hva er det du har å gjøre i Peralada, om jeg tør spørre? sa vergen hans. En gang de spiste middag på kjøkkenet, skjønte Miquela, konen til Aimeric, plutselig hva som var i veien.

– Du ser jo helt fjollete ut, gutt, sa hun og tørket seg om munnen med en snipp av forkleet. – Du skulle vel ikke være forelsket?

Før det hadde han ikke skjønt hva det var som gjorde ham så urolig.