Karin Wahlberg

Trøsteren

Kriminalroman

Oversatt av Bodil Engen

KARIN WAHLBERG

Innenfor 2011

TRÖSTAREN

Copyright © Karin Wahlberg 2007

by agreement with Grand Agency

Norsk utgave © juritzen forlag as 2012, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Anders Timrén

Forfatterportrett: Sandra Qvist

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-306-8

ISBN 978-82-8205-127-9 (trykket)

Prolog

Sara-Ida Ström løftet øyelokkene langsomt og myste mot et svakt rosa skjær i glipen ved rullegardinen.

Det var en spesiell dag.

Som en døsig katt ble hun liggende, sløv og sammenkrøpet, og fortsatte å stirre på lyset. Hun antok at det skrev seg fra en gryende sol. Men klokken kunne naturligvis være ganske mye, og i så fall var det høsten med sitt blekere skimmer som endelig var kommet. Hun ville ikke vite. Orket ikke. Derfor vendte hun ikke hodet mot krakken ved siden av sengen og klokkeradioens kantete tall. Først klokken ett skulle hun være på jobben. Hun kunne ta det med ro, blåse i klokkeslett og forpliktelser og i stedet bli liggende og plukke adspredt på visse tanker, som på en noen dager gammel sårskorpe.

Tanker om livet.

For hun hadde drømmer som hjalp henne å sette farge på tilværelsen. Det grå skremte henne. At dagene ble ensformige og begivenhetsløse, at hele tilværelsen virket like blodfattig og stum som beboerne på sykehjemmet, der de satt sammensunkne i lenestolene og rullestolene sine.

Men snart ville hun slippe det. Hun skulle gå videre, mens de ble igjen.

En bilmotor på tomgang durte høylytt utenfor. Hun hørte tunge dunk og mekanisk knirking som fra en heiseanordning. Det måtte være søppelbilen. Altså var klokken minst ti.

Langsomt begynte værelset å varmes opp. Det hadde vært en lang periode med uvanlig fint vær for oktober. Luftevinduet sto åpent, men rullegardinen, av slikt hvitt stoff med ugjennomskinnelig sølvoverflate, hindret den friske luften i å komme inn. Hun orket ikke reise seg. I stedet lot hun blikket gli i en vid bue til taklampen, en hvit kule av rispapir hvorfra et praktfullt spindelvev klatret oppover ledningen mot festet. Samtidig fastslo hun at hun skulle klare det på en eller annen måte. Livet, altså. Hun var ikke født til å bli en hvemsomhelst.

Det var hun simpelthen for pen til.

Hun ble brått utålmodig. Dynen ble for varm, og lakenet lå snodd som en pølse under henne. Hun strakte armene over hodet og tøyde seg ut i hele sin lengde så det knaket i ryggraden, så slengte hun bena over sengekanten og stilte seg rett opp og ned foran speilet. Det var et helfigurspeil med ramme av teak som hang midt imot sengen ved siden av en hvitmalt kommode hun hadde fått med hjemmefra.

Hittil hadde det ikke gått en eneste morgen uten at hun hadde posert foran speilet. Iblant noen flyktige sekunder, men som oftest lenger. Hun kunne ikke la være. Der sto hun og nøt synet av seg selv. Det hørte med til alderen, sa moren. Sara-Ida blåste i om det stemte, hun var sikker på at det ville bli lenge til hun sluttet, for hun var besatt av å se hva forskjellige ansiktsuttrykk kunne gjøre med henne.

Hun tok seg aller best ut med hodet kastet lett tilbake, øynene mysende som på et kattedyr og leppene så vidt adskilt. Hun hadde øvd inn posituren for at den skulle sitte uten at hun sto foran et speil, selv om hun nok så litt pussig ut. Han hadde pinlig nok smilt forsiktig til henne, som om hun var et barn, og lurt på hva hun drev med, og deretter bestemt bedt henne kutte ut dette barnslige jåleriet. Det var en dag da han hadde måttet vente i tre kvarter fordi en av beboerne hadde ramlet ut av sengen og hun hadde tilbudt seg å hjelpe til ved å bli der til ambulansen var kommet. Og han hadde selvfølgelig blitt sur som eddik, ingen unnskyldninger hjalp, så hun gjorde så godt hun kunne for å blidgjøre ham. Uten å lykkes.

Speilet var hennes sikreste forbundsfelle. Da han hadde spurt om hun ikke kunne flytte det, føltes det som om alt i henne protesterte. Riktignok skalv hun av hemmelighetsfull tilfredshet når hun smakte på navnet hans, som hun knapt våget å uttale i tankene engang. Men hun ville heller dø ennå gi avkall på speilet.

De var blitt enige om å holde sin store lidenskap hemmelig. Hun kjente i hele kroppen at han mente alvor, men denne kjærligheten, som var den største på jorden, skulle de holde for seg selv en stund til, mente han. Og det syntes hun også var bra.

Da han ba henne flytte speilet, smilte han samtidig sjenert, som om det var en spøk. Men han mente det alvorlig, det forsto hun. Speilet plaget ham, han følte seg iakttatt og fanget av sitt eget bilde når de drev på. Henne snarere pirret det. Han kunne bare la være å se, hadde hun sagt til ham. Og kutte ut den dårlige samvittigheten sin.

Han blir vant til det, tenkte hun nå. Han kom i hvert fall ikke til å stikke, ikke i første omgang. I hvert fall ikke på grunn av speilet, det følte hun på seg. For øvrig var det altfor mye styr å trekke ut spikeren og slå inn en ny. Og hvor fanken skulle hun så henge det?

Hun var naken. Det rødbrune håret hang ned til skuldrene. Det var samme farge på dotten nedentil. Langsomt lot hun neglene følge linjene i speilet. Gransket kroppen forfra og fra siden, som om den tilhørte en annen. Som om hun var en objektiv dommer i en skjønnhetskonkurranse. Når hun dro inn magen, gjorde det ingen særlig forskjell. Den var flat uten denne ekstramanøveren. Det visste hun, men hun måtte kontrollere at det stemte. Og brystene var der. De hang fyldige som to hveteboller, som han spøkende pleide å si. Hun hadde aldri truffet en mann som spøkte på den måten. Litt hjelpeløst, men samtidig veldig modent, slik hun vurderte det. Bryster med kanelbrune vortegårder, som øyer i skjærgården, og små brystvorter som stakk trassig ut.

Herregud!

Han hadde kysset dem ømt, først det ene, så det andre i åpningen i badekåpen da han skulle gå rett før midnatt. Han skulle visst opp tidlig og måtte hente noen greier hjemme. Ellers ville han sikkert ligget over.

Da han var gått, hadde hun drukket opp rødvinslanten som var igjen, og krøpet ned i sengen, lagt seg fornøyd til rette og sovnet med et smil om munnen.

Og nå skulle hun bare stelle seg litt og sørge for at arbeidsdagen gikk i raskt tempo. Hun måtte vel kjøre på litt ekstra med pasientene, fleipe og tulle litt, da pleide det å gå lettere. Hun hadde lært at hvis hun mistet humøret og ble irritabel og amper, gikk alt så jævla tungt. Jobben tok både mer tid og mer energi siden hun måtte skjerpe seg etterpå og veie opp for mangelen på tålmodighet og empati, ord som gjerne falt fra bestyrerens munn.

Hun ville få dagen til å fly.

For i kveld skulle hun og han innta det kjærlighetsmåltidet han hadde lovet henne. Det var fødselsdagen hennes. Hun lurte på om han ikke var nettopp den typen mann som kjøpte smykker. Ikke noe billig dritt. Ordentlige ting. Og av gull, selvfølgelig. Om det var hvitt eller gult, spilte ingen rolle.

Hun gikk inn i dusjen mens hun så for seg hvordan han med milde, brune øyne så spent på henne mens hun langsomt åpnet den lille esken, fôret med et tøy som minnet om semsket skinn. Innholdet kom til å gnistre. Det ville selvfølgelig hun også gjøre. Se intenst på ham, stjerneøyne som møtte hverandre. Og han ville ikke kunne bli annet enn enda mer gal etter henne. Klar til å gjøre hva som helst for henne, bære henne på sine hender.

Hun gyste. Så løftet hun ansiktet velbehagelig mot det varme vannet.

1. kapittel

De sto på Lilla Torget. Tre menn som snakket sammen. Det var en fredag i begynnelsen av oktober, og det var sent på kvelden.

– Blir du med i morgen? spurte Stefan Lundwall og snudde seg mot den høyreiste mannen ved siden av seg.

– Klart jeg stiller, sa Harald Eriksson.

Han var direktør for en miljøteknikkbedrift som gikk stadig bedre tider i møte. Oljeprisen som var forventet å fortsette å stige, og den økende miljøbevisstheten gjorde det stadig mer aktuelt å gjenvinne og rense spillmateriale fra prosessindustrien til gjenbruk. Ikke minst lovgivningen skjerpet kravene. Industrien så konkurransefordeler ved å være miljøvennlig. Hans bedrift Drott Engineering drev med nettopp dette, å utvikle metoder og skreddersy renseanlegg for industrien.

I det siste hadde han hatt vanskelig for å få tiden til å strekke til. Jobben hadde lagt beslag på ham i en slik grad at han ikke engang hadde unt seg de ellers så etterlengtede rundene på golfbanen. Alltid lørdag morgen klokken åtte. Det var som et renselsesbad de gangene han kom seg dit.

– Da ses vi i morgen, da, sa den tredje, som var sjef for kommunens miljø- og bygningsavdeling og het Tommy Andersson.

Andersson satte seg på sykkelen og tråkket mot enveiskjøringen nedover Kråkerumsbacken, mens Harald Eriksson og Stefan Lundwall, eiendomsmeglerne, gikk den korte strekningen opp Västra Torggatan til Stora Torget. Det lå øde, bortsett fra to halvrustne biler på tomgang som sto tett inntil hverandre som et forelsket par. Høy, rytmisk musikk pumpet ut gjennom de åpne sidevinduene. Aviskiosken midt på torget var stengt.

De fortsatte over torget mot Södra Långgatan. Der skilte de lag ved menighetshjemmet som sto og sov med parken som en mørk kulisse bak seg.

Klokken var rett før tolv.

Charlotte Eriksson var først ute og gikk den korte hagegangen ned til gaten. Harriet sto som i giv akt i døråpningen. Utelampens gule lysskjær nådde så vidt over hele trappen.

Nede ved porten stanset Charlotte under gatelykten og ventet på de andre. Litt adspredt lyttet hun til de surrende stemmene deres, men brydde seg stort sett ikke om hva de sa. Det meste var allerede ferdigsnakket inne ved spisebordet.

Men man visste aldri, iblant kunne behovet for å lette sitt hjerte komme nettopp i oppbruddets stund. Det som hadde ligget og murret, rant plutselig ut i den trange gangen, på utetrappen eller til og med nede ved porten. Som da Eva-Karin skilte seg. Charlotte husket hvordan venninnen hadde sittet og holdt igjen hele kvelden, hun hadde liksom bestemt seg for å tie, enda hun burde skjønt at alle merket at det var noe med henne, så unaturlig oppskrudd som hun var mellom de tause stundene. Etterpå kom det. Rett utenfor døren, på vei ned mot porten. Det var minusgrader og frost, og de var hjemme hos Harriet den gangen også – og Harriet som sto på trappen uten kåpe, føyset dem resolutt inn igjen. Så åpnet de en ny flaske vin.

Det er slikt som styrker vennskapsbåndene, tenkte Charlotte. Minnet gjorde henne nesten beruset.

De andre hadde endelig kommet seg ut. Charlotte visste at Harriet kom til å stå og se etter dem helt til alle hadde låst opp syklene sine eller gått derfra til fots. Hun var ikke et slikt menneske som smelte igjen døren etter gjestene sine for å skynde seg ut på kjøkkenet og begynne å rydde.De holdt følge det korte stykket bort til Låglandsvägen. Foruten Charlotte Eriksson var det Alena Dvorska, Åsa Feldt og Susanne Lundwall. Eva-Karin Laursen hadde gått hjem tidligere, hun skulle opp i otta dagen etter.

Høstmørket lukket seg lunt rundt dem. En klassisk indian summer i begynnelsen av oktober, da sommervarmen kom i reprise.

Den som hadde lengst vei hjem, var Alena Dvorska. Hun skulle sykle en snau mil sørover – de hadde jo alle drukket vin – ut av byen på Gamla Kalmarvägen til Sörvik. Charlotte var glad hun slapp. Hun skulle gå til fots. Det var ikke langt hjem.

Da hun var blitt alene og hadde svingt inn i Stengatan, eksploderte vemodet i henne. Hun konsentrerte seg om pusten for ikke å få et gråteanfall, men innså at hun ikke ville klare å beherske seg, og lot tårene strømme. Samtidig fortrakk leppene seg i et lite smil. Følelsen av fortrøstning og av å være utvalgt, var også der.

Hun hadde alltid hatt lett for å gråte. Hun unte seg de små stundene med tårer når de trengte på. Men alltid alene. Hun kom rødøyd ut fra toalettet både hjemme og på jobben. Nå var det ikke lenger mange som brydde seg med å spørre henne hvordan hun hadde det. Hun var jo så behagelig og dessuten nesten opprømt etter gråteanfallet, og hun jobbet videre som om ingenting hadde hendt.

Lett foroverbøyd og med hendene dypt i lommene og blikket i asfalten travet hun av sted i stadig raskere tempo. Hun ville være helt ferdig med å gråte når hun kom hjem. Hun orket ikke det oppgitte blikket til Harald. Ikke nå igjen.

Det var så mye hun ville.

I den ene lommen kjente hun husnøklene og leppestiftens metallhylse, i den andre mobilen, som hun klemte som et stressegg. Den lille ryggsekken av myk nappa som hun hadde kjøpt på Kastrup flyplass, hang hjemme i gangen. På samme måte som mange kvinner føler seg nakne uten vesken, følte hun seg fri. Ingenting som hang og slang.

Det lyste i noen vinduer i boligblokkene. Flimrende TV-lys. Skoleområdet på den andre siden hvilte i et skittengult lys fra belysningen ved hovedinngangen og et par lyktestolper på skolegården.

Hun hadde alltid tenkt seg selv med mange barn. Så lenge hun kunne huske, hadde hun villet ha en barneflokk rundt seg. Nå nærmet hun seg førti, og det hadde ikke blitt et eneste. Gang på gang ble hun minnet om det. Noe annet var ikke mulig. Etter vennenes barn kom nå barnebarna deres.

Det ville ingen ende ta.

Veronika Lundborg holdt døren åpen for Claes, som bar den sovende Klara opp trappen og la datteren forsiktig ned i hennes egen seng. Som hun ikke kom til å ligge i hele natten.

Claes Claesson gikk ned igjen, hengte av seg jakken og ruslet ut på kjøkkenet, egentlig uten annen grunn enn at han likte seg der. Kjøkkenet var husets hjerte. Altså tente han kjøkkenlampen, for straks å slukke den igjen, siden han definitivt ikke trengte en øl til.

Samtidig løftet Veronika telefonrøret fra laderen i gangen og kastet et blikk på armbåndsuret. Det viste halv tolv, godt og vel. Hun slo nummeret til akuttmottaket. Etter fem ringesignaler svarte en av sykepleierne. Det var Pernilla. Veronika spurte om vakthavende hadde gått og lagt seg, noe hun egentlig ikke trodde. Det hadde han ikke heller, sa Pernilla. Veronika ba om å få snakke med ham. Etter diverse viderekoblinger og en del venting, Daniel Skotte var tydeligvis opptatt med en pasient, fikk hun ham på tråden.

– Er det rolig?

– Ikke det, akkurat. Men jeg har måkt unna det verste av fredagskaoset, du vet. Fylleslagsmål og litt annet småtteri. Det har ikke vært noe alvorlig.

– Godt å høre! Jeg er hjemme nå. Du treffer meg på hjemmenummeret hvis det er noe. Og på mobilen, selvfølgelig.

Den la hun på nattbordet. Ni neste morgen skulle hun være på sykehuset og gå visitt sammen med neste dagvakt. Hvis hun ikke ble tilkalt før den tid.

Kvelden hjemme hos Harriet Rot hadde gått som en røyk. Ellers pleide de å bryte opp ved halv elleve-tiden. På fredagene kjente de unektelig den tilbakelagte arbeidsuken på kroppen. Hjemmekveldene var blitt mer og mer ettertraktet jo eldre de ble. Ingenting var som før. Og det var like bra.

Charlotte dro opp jakkeermet og så på klokken da hun gikk under en gatelykt. Tjue på tolv. Såpass.

Tro om Harald var hjemme alt?

Hun hadde sluttet å gråte og forberedte seg til å gå over terskelen hjemme uten å være forgrått og hoven i ansiktet. Vinen lå tungt i hodet, men hun kunne sove ut neste morgen. Kanskje Harald skulle på golfbanen? Det var lenge siden sist. Hun hadde mast om det. Han burde røre på seg! Ikke arbeide så hardt, men koble av innimellom. Tenke på hjertet. Men i det siste hadde hun nesten sluttet å si noe. Hun var ikke moren hans, heller. Han gjorde uansett som han ville. Det var vel mer omsorgen, tenkte hun. At han fikk høre at hun virkelig brydde seg om ham. At de ikke mistet ømheten dem imellom. Den gode småkjeklingen deres, det som gjorde at de ikke bare gled forbi hverandre som to skip i natten.

Hun hadde for øvrig ingenting imot å sitte alene i morgenkåpen med avisen og en kopp sterk kaffe mens han pleide sine sosiale kontakter på fairwayen, møter som i hvert fall før hadde vært viktige for ham. Eller rettere for firmaet, noe som i prinsippet betydde det samme. De to var ett, firmaet og Harald, og det gledet henne for tiden stort.

Hun hadde fått rett til slutt! Det rykket i munnvikene. Faren hennes hadde vært svært avvisende til svigersønnen i begynnelsen. Med stor skepsis og liksom på nåde hadde han likevel tatt ham inn i firmaet. Latt ham foreta en pinlig langsom klatring. Derfor var det en skjebnens ironi at det gikk som det gikk. At det var takket være Harald at firmaet virkelig fikk vind i seilene. Riktignok hjulpet av gunstige konjunkturer, men likevel! Dessverre ville foreldrene hennes aldri få vite det.

Hun nærmet seg Västra gravlund. Et stort område, på litt avstand like beksvart som himmelen.

Harriet hadde servert kyllingfilet med lun potetsalat. Særlig desserten hadde vært en fest, en smaksrik eplepai med fiken i. Hun ville ringe og be om oppskriften. Fiken passer bra til jul, tenkte hun. Kreasjonen ble servert lunken med vispet krem med en skvett calvados i. Den skulle hun servere en gang. Hun kjente ennå den forfriskende og samtidig søte ettersmaken av fikenen.

Det var for øvrig bare Susanne Lundwall som hadde gitt etter og duppet av en kort stund i sofaen. Det gjorde ingenting, stemningen hadde vært varm og uhøytidelig. Ingen av dem var for tiden viklet inn i noen større livskrise som måtte penetreres eller projiseres. Harriet virket lysten på en ny jobb – men hvem ville ha en hjelpepleier på femtifem? Eva-Karin hadde planer om nye fliser på badet, hva nå det skulle være godt for, det var jo ikke lenge siden sist. Alderen pirret til stadige forandringer, store og små prosjekter, før utmattelsen satte inn. Eller man fant seg i det. Gledet seg over det som det var. Som Alena Dvorska, som hadde funnet sin melodi i livet og ikke ville forandre på noe som helst. Charlotte ønsket at det hadde vært hun som hadde funnet seg til rette. At fornyelsens vind ikke hadde grepet fatt i henne. Selv om det ikke akkurat var fliser hun hadde i tankene.

Og så hadde det vært Harriets barnebarn.

Charlotte var på høyde med kirkegården nå. Hun løftet blikket mot det avgrunnsdype mørket. Bare Skogskapellet var ordentlig synlig i et kaldhvitt skjær fra fasadebelysningen.

En raggarbil med buede linjer og blanke, fløtehvite halefinner kjørte langsomt forbi henne med musikken så høyt på at hele bilen lot til å vibrere. Så var det stille på gaten igjen. Lenger fremme ville hun svinge av Stengatan og ta snarveien via den korte stien langs kirkegården til hennes egen gate, Tärnvägen. Passere et mørkt parti, men det var kort, hun hadde gått der tusenvis av ganger. Hun var ikke mørkeredd.

Nå var det ikke bare vinen som hadde satt seg i hodet. Andre og svært velkjente sirkler ilte også rundt som katten etter halen sin. Tankebaner hun aldri klarte å komme ut av.

Veronika Lundborg og Claes Claesson hadde tilbrakt kvelden hos Lundins. Egentlig hadde Veronika ikke hatt lyst til å gå. Det var flere grunner, men den viktigste var at hun for tiden var så avmektig trøtt allerede klokken sju om kvelden på grunn av hormonomstillingen som graviditeten forårsaket. Det ville bli lettere etter hvert, det visste hun.

De var forsiktige. Ennå var ikke bekjentskapskretsen innviet, ikke engang Mona og Janne Lundin visste noe. Tilstanden var skjør. Hun var førtiseks. Men de hadde måttet utsette besøket hos Lundins så mange ganger at hun til slutt valgte ubehaget det innebar å tilbringe en fredagskveld langt fra den hjemlige TV-sofaen, og det enda hun dessuten hadde bakvakt. Men vakthavende, Daniel Skotte, klarte seg selv, og det skulle mye til før han trengte å tilkalle henne.

De hadde dessuten tatt mange og lange turer til Lund i løpet av høsten. Mest Veronika, som hadde tatt seg fri fra jobben. Iblant hadde hun vært borte en hel uke om gangen.

En tung tid som bare delvis lå bak dem. Dager og netter ved Cecilias sykeseng på den nevrokirurgiske klinikken i Lund, og nå på rehabiliteringsklinikken i Orup. Langsomt lysnet det. Kanskje ville alt bli bra, men den vedvarende følelsen av maktesløshet hadde ikke sluppet taket.

Cecilia, den voksne datteren hennes. Men nå var det ikke så mye voksent ved Cecilia. Og fremtiden: yrke, kjæreste, familie. Dit våget ikke tankene ta veien ennå. Bare bekymringene.

Og de gnog.

Veien til Skåne over Växjö kunne Veronika i søvne. Cecilia fikk god behandling på Orup, som sannelig ikke var noe hvilehjem. Med hardt arbeid skulle hun gjenerobre tilværelsen. De var evig takknemlige for alt som ble gjort for henne. Alle oppmuntret henne. Cecilias far på sin kant, Veronika og Claes og vennene på sin. Alt mens sinnet ennå lå der og ulmet. Den lite konstruktive følelsen å ville ta igjen. Dra til ham. Stille ham til ansvar. Men de kom aldri til å få et ansikt på den som hadde gjort det. Det visste Veronika. Hun visste også at ønsket om hevn ville gli av henne. Men det tok tid.

Det var først og fremst for å se på bryllupsbilder at de var blitt invitert til Mona og Janne Lundin. På bildene var Cecilia blid og vakker, og i dagens anledning hadde hun avstått fra å komme med spisse bemerkninger så fort hun så Claes. Da hadde den store katastrofen ennå ikke skjedd.

Veronika studerte Cecilias avslappede ansiktstrekk. Tennene som skinte når hun lo. Rolig holdt hun i fotoet og gransket det. Hittil hadde hun latt være å se på bilder fra bryllupet.

Selvfølgelig ble hun fuktig i blikket. Hun førte tuppen på pekefingeren som et forsiktig kjærtegn over det blanke fotopapiret og svelget. Stålsatte seg. Men fortsatte å se.

Min store jente, tenkte hun. Måtte du klare å være sterk og like sta som alltid ellers!

Langt borte lå naget. Den mørke skyen som hadde tårnet seg opp allerede da Veronika presenterte Claes for første gang. Datteren hadde nektet å ta ham i hånden, og Veronika hadde i sin egosentriske nyforelskelse blitt ordentlig rystet over datterens oppførsel. Hun kunne vel gledet seg litt for min skyld, hadde Veronika tenkt den gangen. Men i bryllupet hadde det snudd. Som om Cecilia ikke orket å være sjalu lenger. Hun hadde til og med akseptert at Claes helt kameratslig la en arm rundt de bare skuldrene hennes mens Mona fotograferte.

Janne og Mona hadde mange bilder å vise fram. Ordentlig gode bilder. Begge understreket at de følte seg beæret over å ha fått være med.

– Det er ikke så ofte man går i bryllup i vår alder. Bare så leit at det der skulle hende etterpå, sa Janne og nikket mot et bilde av Cecilia.

Han unngikk omhyggelig Veronikas sorgtunge blikk.

Det forandrer seg, tenkte Charlotte Eriksson.

Før hadde de alltid noe å pusle med når de møttes, et strikketøy, et broderi eller kanskje et skjørt som skulle legges opp eller ned. Nå var de ikke så ærgjerrige lenger. Ikke sjelden la de derfor håndarbeidet til side, eller glemte det hjemme. Alt til sin tid. Det var bare Alena Dvorska som alltid sydde. Selv hadde hun overhodet ikke sans for håndarbeid. Denne kvelden hadde Alena utallige ganger gransket henne med blikket over broderiet med engelske roser i bleke nyanser på mørk ullbunn. En sofapute skulle det bli. Hun hadde sett på henne med milde øyne. De kjente hverandre godt.

Foran henne var veien sperret, oppdaget hun. Stengatan var som en oppgravd grøft. Kanskje nye rør til fjernvarme, vann, elektrisitet eller gass. Også et område ved kirkegårdsmuren var gravd opp og muren tatt ned. Steinene lå i en haug.

Enda en bil kom kjørende bak henne. Den passerte langsomt. Hun snudde hodet, men kunne ikke se hvem som satt bak rattet. En rusten Volvo kombi som lød som en rakett. Hull i eksosanlegget, tenkte hun.

Hun lengtet etter sengen. Iblant satt hun i sofaen i gangen ovenpå og leste for ikke å forstyrre Harald, som sovnet med det samme. Nå ville hun legge seg så fort hun kom hjem, og hun trodde hun ville kunne sovne uten å ligge våken og stirre ut i mørket med åpne øyne.

Hun rynket pannen.

Var det noen hun kjente i den Volvoen? Den hadde kjørt forbi så ekstremt langsomt.

Harald Eriksson låste opp. Det var så vidt han fant nøkkelhullet, for utelampen var ikke tent. Alle vinduene var blankt svarte. Charlotte var altså ikke kommet hjem ennå.

Det var naturligvis alltid dystert å komme hjem til et mørkt hus. Han tente utebelysningen. Så tok han av seg frakken, en Burberry i klassisk snitt, og hengte den på en kleshenger. Ennå hadde han ikke satt inn det like klassisk rutete ullfôret. Han ventet. Nettopp å se tiden an var han svært god til. Og det var med frakkefôret som med hanskene; når de først kom fram, hadde sensommeren uvilkårlig veket plassen for høsten og vinteren.

For øvrig visste han ikke hvor Charlotte hadde stuet bort hanskene, eller hvor frakkefôret var. Det var ikke helt hans domene, men han antok at det ville være mulig å finne dem et sted i det store klesskapet i gangen.

Han hadde nå snørt opp de okseblodfargede skoene med lærsåler og steget ut av dem, satt i skoblokkene og gått de få meterne til toalettet på sokkelesten, noe han ellers helst ikke gjorde. Blæren sprengte. Det var både fornedrende og forminskende med mennesker uten sko. I hvert fall kombinasjonen sokkelest og dressbukse, det så rett og slett latterlig ut. Bare føtter en varm sommerdag var naturligvis noe helt annet.

Da han hadde skylt av hendene, gikk han ut i gangen igjen, der eiketrappen til etasjen over befant seg. Taket var malt kritthvitt. Charlotte hadde valgt en blågrønn, glatt tapet som fikk det antikke skrivebordet farmorens mor en gang hadde fått laget, og som de nå brukte som telefonbord, til å fremstå i all sin smekre eleganse.

Han bøyde seg ned mot det orientalske teppet av ren ull som lå tungt over steinflisene, fisket opp skoene og satte dem i skohyllen. Samtidig lot han blikket søke etter inneskoene. Han fant dem pent på parade ved ytterdøren. Det var et par svarte Båstad-sko, en treskomodell med bunner av myk gummi som hverken skadet parketten eller klampet når man gikk. Han hadde kjøpt dem i forbindelse med en golfturnering utenfor Båstad. De var svært komfortable.

Rastløst gikk han fram og tilbake mellom kjøkkenet, stuen og gangen og tente lamper. Til slutt travet han inn i stuen, stilte seg i karnappet mot bakhagen og så ut. Naturligvis så han bare mørke, bortsett fra hos naboen skrått til høyre, som ennå ikke hadde slukket lyset i rommene ovenpå.

Så gikk han bort til barskapet av mahogni i ren dansk sekstitallsdesign og åpnet dørene kledd med speil på innsiden. Han fant det han lette etter, løftet opp whiskyflasken, tok fram et slipt krystallglass og skjenket opp en halv centimeter av den ravgule væsken. Ikke mer etter den lange, og ikke helt alkoholfrie, middagen på Rotary. Han ville være opplagt og i form neste morgen.

Mens han nippet til de dyre dråpene, gikk han ut og stilte seg i kjøkkenvinduet. Så Trastvägen nedenfor seg, øde som etter et bombeangrep.

De bodde høyt. Villaen var et eldre hus med kjeller, bygd i tjueto. Den klatret oppover en bergknatt. Grunnmuren besto av store granittblokker og var nærmere to meter høy ut mot gaten, for å bli stadig lavere inn mot hagen. Altså hadde han god utsikt i begge retninger der han sto halvt skjult bak kjøkkengardinen. Huset var kledd med liggende panel og malt i mørkebrunt med hvite hjørnebord og hvite fôringer rundt vinduene, og var blitt kalt Pepperkakehuset så lenge han kunne huske. Det hadde ingen pittoreske skodder med hjerter, men de hadde beholdt de gamle vinduene med åtte små ruter på hver halvdel, noe som først og fremst merktes når de skulle pusses. En oppgave de nå satte bort til andre.

Han gjespet. Så gikk han ut i gangen igjen og løftet telefonrøret.

Veronika dro av seg klærne, vasket seg i ansiktet og begynte å pusse tennene med en helt alminnelig tannbørste.

– Mona har nok veldig lyst på barnebarn, sa hun med tannpasta i munnen.

Brystkassen til Claes streifet ryggen hennes da han lente seg over henne. Han snappet til seg tannbørsten sin øverst i baderomskapet. Den var elektrisk. Derfor sto den høyt oppe, slik at Klara ikke skulle få tak i den og tygge den i stykker.

– Da må hun nok pent vente, sa han med tannpasta i munnen.

Det eneste barnet, sønnen Lasse Lundin, hadde fulgt i farens fotspor og nettopp begynt på politihøyskolen i Växjö.

Cecilia kom ikke til å følge i morens. Eventuelt snarere farens, som var journalist opprinnelig, men nå arbeidet med informasjon for Stockholm lens landsting. Helt nøyaktig hva han drev med, visste ikke Veronika.

Men akkurat nå hverken våget eller ville hun tenke på Cecilias fremtid. Hun ville kanskje bli nødt til å gå hittil ubetrådte stier. De var i hvert fall ikke tråkket opp av foreldrene. Knudrete og usikre. Ingen visste.

Veronika var ingen broiler selv. Hun hadde vært den første i slekten med såkalt høyere utdannelse. Hadde gjort en typisk klassereise, som det het.

Veronika krøp ned under dynen, la seg på siden og lukket øynene. Like etter kjente hun det gynge i madrassen. Hun strakte ut en arm, famlet bak seg og kjente konturene av kroppen til Claes.

Han var der.

– God natt, mumlet hun og sovnet tungt.

Det hadde utviklet seg til en uskreven regel at vertinnen fikk mest plass.

Sammen med kyllingfiletene og den lune potetsalaten presenterte Harriet derfor sine første barnebarn. Ikke i virkeligheten, naturligvis, men det var ingen liten bunke med bilder hun holdt i hendene. Aldersspennet i gruppen var nesten tjue år, og Harriet var eldst.

Alle hadde bøyd seg over fotografiene, holdt dem nesten andektig i den ene kanten for ikke å sette stygge merker på de små. Som til et overmål av lykke altså var to. De lå på en hvit saueskinnsfell. Bildene var forstørret og blanke, og jentene var kledd i mørkrosa sparkebukser.

Det stakk, men Charlotte kunne uten å avsløre seg la den sterke følelsen av savn nå sitt maksimum for så å legge seg igjen. Trodde hun.

Men man vet aldri, tenkte hun nå. Hun nektet trassig å la drømmene briste. Undrenes tid var kanskje ennå ikke forbi?

Motorduren fra E22 var som et monotont bakteppe av lyd. Samtidig kom en spinnende bilmotor stadig nærmere. Hun snudde seg og så at det var en splitter ny bil, ertegrønn og blank i lakken, en av alle disse korte, liksom brått avhugde og høye småbilmodellene som nesten var blitt en landeplage. Men den kjørte ikke forbi henne, i stedet blinket den og svingte ned på Kapellvägen.

Hun hadde gått seg varm og knappet opp jakken. Nå var hun fremme ved avsperringen og så ned i oppbrukket asfalt. Veibanen var blitt skjøvet til side av grøften og besto mest av ujevn grus.

Akkurat som de andre hadde hun smilt av tvillingene og sa visst noe om at de var søte. Og hun mente det. For hun var hverken blitt fylt av misunnelse eller sjalusi, Harriets første barnebarn ville henne ikke noe vondt. Det var knapt så hun trengte å stålsette seg etter at den første sterke følelsen hadde lagt seg. Både lenge og vel hadde hun uten større vanskeligheter smilt forundret av de små. Kanskje nettopp fordi disse to skapningene egentlig ikke rørte henne. De var bare interessante som fenomenet Harriets barnebarn. For øvrig så jentene ut som babyer flest.

Hun satte sin ære i å bære sorgen med løftet hode. Slengte den ikke lenger i ansiktet på andre. Ikke på Harald, ikke på helsevesenet som ikke hadde kunnet hjelpe dem, og heller ikke på alle dem som trillet en barnevogn eller løftet opp en myk unge og kysset den ømt. Det var lenge siden hun hadde sluttet med det.

Hun visste selvfølgelig at det like lite var hennes «feil» som Haralds. Ingen kunne rå med naturen. Og de hadde gjort alt det var mulig å gjøre. I en balansegang mellom håp og fortvilelse hadde de kjempet seg gjennom prøver, hormonsprøyter, sædundersøkelser, befruktning utenfor livmoren, implantering i livmoren … Og deretter den vanskelige ventetiden som virket lang som evigheten. For så å konstatere at det «ikke festet seg».

Men ennå var det tid.

I samme øyeblikk fikk hun en skarp stein i den ene skoen, men gadd ikke stoppe, bare krysset avsperringene, ned i de ikke altfor dype gropene og opp igjen, og så ut på den andre siden.

Idet hun skulle svinge inn på gangstien langs den raserte kirkegårdsmuren, hørte hun lyder. Hun identifiserte dem umiddelbart som menneskelige. Kanskje til og med fra to individer.

Så merkelig.

Hun stanset, sto stille og lyttet. Var det et kjærestepar i full utfoldelse? Eller kanskje en voldtekt?

Men hun hverken hørte eller så noe mer. Det eneste som rørte seg, var bladene i syrinhekken bak henne. Altså fortsatte hun fremover, gikk med langsomme, nølende skritt og med sansene i helspenn.

To–tre meter kom hun. Så hørte hun et klynk igjen, og stivnet. Hun forsøkte å skjerpe hørselen, men hjertet hamret så hun nesten fikk dotter i ørene. Mens hun speidet inn i mørket på kirkegården, tok hun skoen av og tømte endelig ut steinen.

Da hun hadde fått på seg skoen igjen, ble hun stående. Ingen ny lyd. Til og med motorlyden fra østkystveien lot til å ha stilnet.

Dette er ikke noe for meg, tenkte hun. Langsomt kom redselen krypende, hun var i ferd med å skremme opp seg selv. Men samtidig ville hun vite. Hva var det som foregikk?

Nysgjerrig lot hun blikket gli over Stengatan, kirkegården, buskaset bak henne mot villahagene, før hun ga opp og fortsatte på gangstien med raskere og mer målbevisste skritt.

Idet hun skulle svinge ned på Tärnvägen, hørte hun det igjen. Et undertrykt, nærmest skjærende hvin som lot til å gjenlyde i rommet.

Resolutt snudde hun på hælen. Skyndte seg tilbake. Nå skulle hun for helvete ha greie på hva det var!

Hun stanset midt på gangstien. Lyden kom fra kirkegården. Nå var hun sikker. Øynene hadde vennet seg til mørket. Over alle gravsteinene som ruget i mørket lot hun blikket vandre, hun gransket alt, til og med buskene på den andre siden av den asfalterte stien. Forsøkte å være metodisk. Og for tusende gang så hun ut over Stengatan, som var like øde som kirkegården. Hun anstrengte hørselen, pustet så lydløst som mulig, sto med knyttede never og ventet på en ny lyd.

Og fikk en absurd, men krypende følelse av at noen drev gjøn med henne. Tvang henne til å stå der som en idiot i mørket. Samtidig var hun oppriktig bekymret og dessuten nysgjerrig. Lyden hun hørte, kunne ikke ignoreres. Et uttrykk for fortvilelse. Frykt. Kanskje smerte. En kamp.

Hun ville dele bekymringen med noen. Derfor rettet hun blikket over hekken, men alle vinduer var mørke.

Tenk om det ikke var noe? Da gjorde hun seg til latter. Skulle hun ringe Harald? Nei. Han stilte alltid for mange spørsmål, uansett hva det dreide seg om. Kanskje hun burde tilkalle politiet? Men de hadde sikkert fullt opp å gjøre, det var fredagskveld, og hun ville bare bli skuffet hvis de ikke kom. Skuffet over å nedprioriteres.

Så hun ble stående og veie for og imot. Gå hjem eller bli?

Men politiet hadde lyskastere og kunne lyse opp området. Kanskje det var en fyllik som lå og spydde, tenkte hun.

Da steg klagelyden opp igjen, isnende klar og utvetydig fra kirkegårdens indre. Og uten å tenke seg om kløv hun ned i gropen etter den revne muren. Nå, tenkte hun. Nå får jeg vite det. Og hun småløp av sted langs grusganger, over graver og lave buksbomhekker, krukker med lyng, antok hun, det var vanskelig å se. Fulgte lyden. Forsøkte å holde retningen. Lyden var mer dempet nå, som om noen bet i et tøystykke.

Gatelyktene fra Stengatan slapp inn et svakt lysskjær her og der. Flekker av lys.

I en lysflekk så hun plutselig det hvite i et par øyne. Og kanskje konturene av et ansikt.

Forsiktig listet hun seg nærmere. Slo tåspissen mot noe og falt hodestups over en gravstein. Reiste seg, gjenvant balansen, gikk nærmere.

En kropp satt lent mot en gravstein. Hun tverrstanset. Hjertet hamret. Hun bøyde seg fram for å se bedre.

– Herregud! utbrøt hun.

Og fisket opp mobilen.

– Vent, sa hun til de oppsperrede øynene. – For Guds skyld, vent!

Hun snudde seg og gikk ned mot gaten. Ville ut i gatelyset for å ringe. Hun visste at tastene på mobilen lyste, at hun så å ringe hvis hun ble stående der hun var, men hun klarte ikke. Visste ikke hva hun skulle gjøre. Ville stanse en bil. Ville at noen hjalp henne. Hvem som helst. Hun ville ikke være alene med dette.

Da smalt det.

Som et pistolskudd, tenkte hun, som om det ikke berørte henne selv.

I samme øyeblikk bøyde hun seg dobbelt som en foldekniv. Mobilen falt ut av hånden hennes. En forferdelig smerte spredte seg midt i kroppen. Hun forsøkte, men maktet ikke å rette seg opp. Tok et par vaklende skritt, men smerten skar gjennom hele kroppen, spredte seg overalt, fikk magen til å vrenge seg. Og hun falt.