Sarita Mandanna

Hegrenes dal

Roman

Oversatt av Lisa Vesterås

TIGER HILLS

Copyright © 2010 by Sarita Mandanna

Published by arrangement with David Godwin Associates, London

Norsk utgave © 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Coverdesign: Vesna Vidmar

Tilrettelegging av coverdesign: Passion&Prose

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN  978-82-8205-307-5

ISBN 978-82-8205-166-8 (trykket)

Til alle tider, i motgang og medgang;

forblir hjertet blindt, men ser likevel klarest av alle.

Coorgsk ordtak

Til mine besteforeldre

Kambeyanda Dechi & Muddayya og Charimanda Seetha & Biddappa

Devanna

Kapittel 1

1878

Muthavva visste at det syvende barnet hennes var noe helt spesielt. Hun hadde visst det helt siden barnet ble født, den dagen med hegrene. Det var en klar dag i juli. Det var to måneder til barnet skulle komme og det var midt i såsesongen, så Muthavva hadde utsatt reisen hjem til moren. Isteden strevde hun seg av gårde ut på åkrene, og hun sto i vann til anklene da hun plutselig hørte et sus. Hun kikket opp, skygget for solen med hånden og masserte korsryggen. En hegreflokk kretset over henne. Det var ikke noe uvanlig syn i seg selv. Man kunne ofte se hegrer over alle åkrene i Coorg, de blanke vingene deres glitret mot de lysegrønne rismarkene. Men Muthavva hadde aldri sett så mange av dem som nå. De svevde langsomt ned mot åkeren. Over hundre fugler, kanskje flere, som fløy ved siden av hverandre, vingespiss mot vingespiss, og svevde som en skygge over de solfylte åkrene. Lyden av vingeslagene druknet froskenes kvekking, kråkenes kakling og til og med det konstante levenet fra sirissene.

Muthavva kunne ikke lenger høre svogerens stemme, for ordrene han ropte ut til løsarbeiderne som var leid inn for å hjelpe til med såingen ble overdøvet av vingeslagene. Fuglene kretset langsomt rundt, lavere og lavere, før de gjorde en krapp sving og landet ved føttene hennes. Muthavva, som fremdeles sto og masserte ryggen fraværende, ble plutselig omsluttet av et taust, hvitt hav. Og så, uten forvarsel, lettet hegrene igjen. De steg til værs som på kommando og fløy rundt henne mens de overøste henne med glitrende vanndråper som dryppet fra vingespissene og føttene deres. I samme øyeblikk, ikke et sekund før eller senere, kjente Muthavva en varm, våt strøm mellom lårene. Datteren hennes var her.

Fjellene. Muthavva hadde alltid tenkt at det måtte være det første de døde la merke til. Fjellene var det første de så når de svevde opp fra likbålene, gjennom asken og ble ført med vinden høyt opp mot skyene. Og der oppe fikk de for første gang se hvilket svimlende, fantastisk skue Coorg er.

Coorg var et bitte lite uavhengig landområde; formen lignet en barnesokk og lå inneklemt mellom Sahaydrifjellenes høye tinder, som utgjorde landets kystlinje mot sør. På den andre siden var fjellene omgitt av hav. De bratte fjellsidene stupte brått ned mot det glitrende blå Arabiahavet. Klippene ned mot havet var så glatte og fulle av løse steiner og skarpe kanter at det bare var de grådigste handelsmennene som var dumdristige nok til å forsøke seg. De samlet seg ved kanten av klippene to ganger i året, når de arabiske skipene lå ankret opp nedenfor. De hadde med seg kurver med aper, som hadde fått fotsålene malt røde med betelsaft og lime. De slapp apene ut ved klippene og jagde dem ned mot havet ved å slå på trommer. Når apene hoppet vettskremt fra stein til stein, etterlot de seg et kart av røde fotavtrykk som handelsmennene kunne følge. Likevel var det noen som falt hvert eneste år – menn som skrek idet de stupte gjennom luften og ble knust mot klippene langt der nede.

Innover i landet buktet den sølvskimrende Kaverielven seg gjennom olivinfjellene og delte Coorg nøyaktig i to, som de to halvdelene av en kokosnøtt. I nord lå bambusåsene; myke og runde med ruvende buer av bambus og slanke treklynger: palisander og jerntre, dindul og sandeltre, eukalyptus, benteak og rosentre med kjølige lysninger innimellom, hvor gresset skimret i sollyset. Indias Skottland, pleide de mange hvite i Coorg å kalle denne delen av landet som minnet dem så mye om Europa. De hadde gitt seg i kast med å sivilisere byen Mercara og omdøpte gatene til Tenth Mile, Queens Way og Mincing Lane. De anla eiendommene sine i klynger rundt byen, blant annet kaffeplantasjer siden Ceylonbønnene grodde så raskt i denne jomfruelige jorda. Bungalowene deres omkranset byen i uregelmessige sirkler. De var lave, med røde tak og smårutete vinduer og alle som en var utstyrt med verandaer, krokketplener og tennisbaner.

Sholaskogen i sør var en voldsom kontrast. Viltvoksende, uregjerlige områder hvor asiatiske fikentrær, kinatrær, ibenholt og callophyllumtrær kjempet om plassen sammen med kløvermose og nydelige, duftløse orkideer. Mellom trestammene presset underskogen seg opp, og enorme, intrikate spindelvev strakte seg mellom røttene.

Spredt nesten jevnt mellom nord og sør, lå de lokale landsbyene. Et mykt lappeteppe av jungeljord, fuktig, frodig og like mørk som nattehimmelen, åpenbarte seg der hvor skogen var hugget ned. Våtmarkene ved elvene var omgitt av rismarker.

Coorgfolkets hus lå spredt, de hadde stråtak, alle hadde sin egen våtmark og beitemark, og fra husene steg det avslørende strimer av røyk fra grua og opp i trærne.

Helt ytterst, ved foten av fjellet, lå skogen. Skogen var sokkens sammensnurpete tå og utgjorde et beskyttende dekke rundt den delen av Coorg som strakte seg ut mot Mysore. Det var et område som besto av tett jungel, som sydet av en farlig, men besnærende skjønnhet. Noen få, knapt synlige stier gikk gjennom jungelen. Det var bare Coorgfolket, og poleyaene, det kullsvarte stammefolket som tjente dem, som kjente disse stiene godt.

Stiene hadde alltid vært godt bevoktet, særlig i tidligere tider, da Coorg var beleiret. Mysores sultaner hadde forsøkt å legge under seg dette uavhengige fyrstedømmet i flere generasjoner. Men krigføring, kidnapping, tvungen omskjæring og massehenrettelser hadde virket mot sin hensikt og forent Nayakene, patriarkene i de åtte mektigste familiene i Coorg. De hadde slått seg sammen og beordret sine klaner til å stå skulder ved skulder mot angrepene fra Mysore. Coorgfolket sto imot sultanene; de strittet imot og tviholdt på landet sitt, lik de kobberfargede krepsene som gravde seg ned på åkrene.

Da britene med sitt John Company omsider la under seg Mysore, frydet Coorgfolket seg. I fredsforhandlingene som fulgte, ble Coorg underlagt britene. De hadde sett seg ut denne lille provinsen med sine frodige åser og fordelaktige klima, som egnet seg ypperlig til kaffedyrking. De merket seg Coorgfolket, som var høye og temperamentsfulle og ikke redde for å se britene rett i øynene og snakke til dem som om de var likesinnede. Britene valgte klokelig å gå langsomt frem og nærmet seg sitt mål høflig, men bestemt. Til slutt, femti år etter at de hadde lagt under seg Mysore, ble britene omsider ønsket formelt velkommen til Coorg.

Men til tross for fredelige tider og britenes syenittveier som nå forbandt Coorg med naboprovinsene, stakk Coorgfolkets kollektive hukommelse dypt. En hær av sterke, bevæpnede Coorgmenn voktet til enhver tid inngangen til skogen, hvor stien møtte veien til Mysore. Nayakene byttet på å bemanne denne vaktposten med menn fra sine klaner, som sto vakt i fem uker i strekk; med unntak av den tre måneder lange regntiden, da stiene var ufremkommelige på grunn av gjørme og trær som hadde blitt felt av lynet.

I dag var utkikksposten stille. Mennene lå og snorket i machanen mens Nachimanda Thimmaya holdt vakt. Ettermiddagsvinden økte i styrke; den suste i trekronene og virvlet tørre blader ned over machanen. Thimmaya skalv og dro tunikaen tettere rundt seg. Hadde han bare valgt det hvite kauriskjellet i år, det var typisk at han skulle ha slik uflaks. Da landsbyens overhode, Pallada Nayak, hadde annonsert datoen for kauriutvelgelsen hadde Thimmaya reist ens ærend til Iguthappa-tempelet og ofret hele to rupi til den mektige guden, Iguthappa Swami. Det var mer enn han egentlig hadde råd til. Han hadde ofret en høne til forfedrene, og enda en til veera, de modiges ånd. Han overlot ingenting til tilfeldighetene, og satte en solid porsjon med svin og ris ut i skogen for å blidgjøre skogåndene. På utvelgelsesdagen, da presten hadde holdt de lukkede knyttnevene mot ham, hadde Thimmaya bedt enda en innstendig bønn til Iguthappa Swami. Men nei. Han hadde pekt på den ene knyttneven og da presten åpnet den, lå det et svart kauriskjell der. Thimmaya hadde nok en gang, for tredje år på rad, blitt utvalgt som vaktpost.

Dette året var spesielt vanskelig. Det var såsesong, og alle måtte hjelpe til på åkrene. Muthavva burde ha vært hjemme hos moren istedenfor å stå bøyd over rismarkene, nå som magen hennes var stor og rund og bar på enda et barn. Det hadde vært en vanskelig graviditet med blødninger de første ukene, og ryggen hadde verket etter hvert som magen vokste. Broren Bopu hadde tilbudt seg å ta Thimmayas plass ved vaktposten, men Thimmaya hadde sagt nei. Bopu hadde sin egen familie å ta vare på, og dessuten ville ikke Pallada Nayak likt det. Han sukket. Hvis prisen på kardemomme falt i Malabar i år igjen, gikk familien trange tider i møte.

Han satt hensunket i tanker da han plutselig skvatt til. Det var noen som kom løpende gjennom jungelen og ropte på ham. «Ayy. Hvem er det?» ropte han. Han grep geværet og tittet ut mellom greinene.

Da han så hvem det var, kjente han et stikk av redsel. Det var en av Pallada Nayaks tjenere. «Hva er det som har skjedd?» spurte han bryskt og hoppet ned fra machanen.

«Barnet …» gispet poleyaen og tørket svetten fra ansiktet. «Barnet kommer.»

Thimmaya stivnet. Det var flere uker til barnet skulle komme, var det ikke det Muthavva hadde sagt? Hvorfor hadde smertene begynt så tidlig?

Mennene flokket seg rundt ham mens han snørte på seg sandalene og stakk kniven ned i beltet. De klappet ham på skulderen og sa at han ikke trengte å bekymre seg. Men han hørte dem knapt – han fokuserte all sin energi på å nå frem til sin kone så snart han kunne. Han løp langs stien mot Palladalandsbyen mens tjeneren strevde for å holde følge. «Vær så snill, Iguthappa Swami,» ba han, igjen og igjen. «Vær så snill.»

Han kom frem til landsbyen like før solnedgang, og gikk først til Palladahuset for å vise sin aktelse. Kveldslampene var tent og han fikk øye på silhuetten av Nayaken der han gikk frem og tilbake på verandaen. «Ah, der er du, Thimmaya,» sa han fornøyd idet Thimmaya knelte for å berøre føttene hans. «Det er godt, det er godt,» sa han, «gå nå til din kone.» Thimmaya bare nikket, han klarte ikke å få frem et eneste ord. «Ingen grunn til bekymring,» sa Nayaken beroligende. «Alt er i orden.»

Thimmaya nikket igjen. Frykten gjorde det fremdeles vanskelig å puste. Han berørte Nayakens føtter, og så løp han hjemover. Huset deres lå drøye seks furlonger unna. Da han endelig var fremme, var det blitt mørkt. Lampene var tent og hundene var fôret og sluppet løs for kvelden. De kom løpende mot ham da han stanset foran aimadaen, forfedrenes tempel på gårdsplassen. «Nachimandaklanens forfedre,» ba han mens han lot håndflatene gli frem og tilbake over de flimrende lampene. «Jeg skal ofre en fugl til dere, vær så snill, la det stå bra til med min kone.»

Da kom sønnen og nevøene løpende mot ham, og moren kom leende mot ham med utstrakte armer. «Uyyi! Der er du jo, monae.»

«Muthavva?»

«Det går bra med henne, det går bra med begge to, monae. Kom inn og se på din perle av en datter.»

De hentet varmt vann fra bålet sånn at han kunne vaske hender og føtter før han gikk inn på soverommet, hvor Muthavva lå, rødsprengt og utslitt. Moren la barnet i armene hans. Han så på sin datter der hun lå og vred seg, og knuten i brystet løste seg opp og ble til en følelse som var så sterk at han måtte blunke vekk tårene.

Muthavva fortalte ham aldri om hegrene som bebudet barnets fødsel. Fødselen hadde begynt så plutselig og smertene var så voldsomme at svogeren hennes hadde måttet bære henne på ryggen og løpe hele veien hjem fra åkrene. Barnet hadde det så travelt med å bli født at de knapt rakk å tilkalle jordmoren før barnet var ute i verden. Mens kvinnene maste rundt henne og slo på messinggongongen som kunngjorde pikebarnets fødsel, og tjenerne ble sendt rundt i landsbyen med tørket ris og bananer, bestemte Muthavva seg. Hun hadde født seks barn før dette. Seks sunne, skrålende gutter, hvorav bare den eldste, Chengappa, hadde overlevd. Hun berørte barnets perfekte nesetipp med pekefingeren. Hun visste, innerst inne i hjertet sitt, at dette barnet var spesielt. Hvorfor skulle hennes fødsel mørklegges av snakk om forvarsler og illevarslende tegn? Nei, hun bestemte seg for ikke å fortelle noen om fuglene.

En eneste gang fortalte hun det til noen. Ritualet med førti dagers renselse var over og Muthavva kunne ta av seg tørklene som var knyttet stramt rundt underlivet, og reise seg fra barselsengen, og måtte nå utføre sine huslige plikter igjen. Familien tok med seg barnet til landsbyens tempel for få tegnet horoskopet hennes. Den gamle presten strakte seg etter manuskriptet, som besto av istykkerrevne fikenblader pakket inn i oransje silke og som ble ført videre fra far til sønn gjennom generasjoner. Han forutså at barnet ville bli gift og få etterkommere. Det lå også rikdom i hennes skjebne. Men … han ble plutselig taus. Muthavva og Thimmaya så nervøst på hverandre. «Hva er det, ayya? Hva ser du?» spurte Thimmayas mor og holdt barnebarnet så hardt inntil seg at hun vred seg i protest.

«Ingenting … det er ingenting … men likevel …» Presten ble taus igjen og konsulterte bladene. Han så opp på de bekymrede ansiktene, som om han var usikker på hva han skulle si. «Det er ingenting,» sa han til slutt. Han stakk hånden nedi en slitt treboks. «Her.» Han tok opp en amulett. «Denne vil beskytte henne.» Det var inngravert et mektig mantra på amuletten, sa han, og det ville beskytte henne mot det onde øyet. Hun burde alltid ha den på seg. Han hysjet vekk bekymringene deres, smurte sinober i pannene deres og festet amuletten rundt barnets arm med en svart tråd.

De berørte prestens føtter og knelte foran gudebildet. De hadde kommet ut igjen og sto og myste mot sollyset da Muthavva utbrøt at hun hadde mistet en ørering og skyndte seg inn igjen.

«Ayya?» spurte hun forsiktig. Det tok en stund før øynene hadde vennet seg til det kjølige mørket i tempelet. Presten holdt på rydde bort etter ritualet og så opp på henne, lettere irritert.

«Ja, barn, hva er det?»

Hun fortalte om fuglene hun hadde sett den dagen, om den nifse presisjonen i bevegelsene deres, som om de hadde kommet for å varsle fødselen. Hva betydde det? Hva var det han hadde sett i bladene? Var det noe han ikke hadde fortalt dem, en grusom skjebne som ventet datteren hennes?

Den gamle mannen sukket. Hvem kunne si hva fuglene betydde? Det ble sagt at dersom en kongekobra kom over en sovende mann og spredde hetten sin for å skjerme mannen mot solen istedenfor å bite ham, så ville mannen en dag bli konge. Hegrene … kanskje de bebudet noe, kanskje ikke. Hvem kunne vel lese Guds tanker?

Da Thimmaya gikk for å snakke med Pallada Nayak dagen etter, på vei til vaktposten, fritok Nayak ham sjenerøst nok fra resten av vakttjenesten. Det var det eneste rette overfor Muthavva, og det var jo dessuten såsesong og Thimmaya hadde fått enda en munn å mette. Nayaken ville sende sin yngste sønn i Thimmayas sted.

Avlingene var så rike det året at Thimmaya kjøpte to melkekuer, og kardemommeprisene hadde ikke vært så høye på seks år. Familien ofret en hanekylling til gudene som takk for at de hadde gitt dem en datter som brakte med seg en slik lykke. De ga henne navnet Devanna etter Thimmayas oldemor, men kalte henne bare Devi – deres egen gudinne.

Muthavva glemte aldri hegrene. Hun sørget for at datteren alltid bar amuletten rundt håndleddet og studerte himmelen i smug hver gang hun tok henne med ut. Men etter hvert som månedene gikk uten at noe skjedde, sluttet hun å være konstant på vakt. Hun sa til seg selv at fuglene bare var noe hun hadde innbilt seg, en gravid kvinnes tankespinn. Da de dukket opp igjen i bryllupet til Gauramma, var hun altfor opptatt til å legge merke til dem.

Landsbyen hadde stått på hodet i ukevis. Det var et svært fordelaktig giftermål: Pallada Nayaks datter skulle gifte seg med Kambeymada Nayaks tredje sønn, fra landsbyen som lå to hundre furlonger sør for Pallada. Sistnevnte var en av Coorgs rikeste menn, med femten hundre mål våtmark, mange hundre mål med kardemommeåkre og flere kaffeplantasjer. Det gikk rykter om at til og med spyttebakken hans var av rent gull. Det var riktignok ingen som hadde sett selve spyttebakken, men hvilken Coorg ved sine fulle fem ville vel sette frem slike skatter og risikere at poleyatjenerne stjal dem? Dessuten, hadde ikke faren hans bestilt en fantastisk stokk fra Mercara forrige måned, en stokk laget av det fineste rosentre med ibenholtmosaikk? Alle i landsbyen var skjønt enige om at det var en heldig jente som nå ble innviet i Kambeymadafamilien, og hvem kunne vel passe bedre enn deres egen, milde Gauru?

Pallada Nayak sparte ikke på noe når bryllupet skulle stå. Månen steg høyt over landsbyens park, hvor spriten fløt fritt og gryter med villsvin, kylling, lam, grønnsaks- og eggecurryer ble båret ut fra utekjøkkenet. To skift med musikere spilte uavbrutt, og Thimmaya og de andre mennene danset i takt med trompetene. Brudgommen hadde ankommet, og han og familien ble feiret etter alle kunstens regler. Kvinnene for frem og tilbake i sine skinnende silkedrakter; ansiktene deres så enda mer mystiske ut i måneskinnet og juvelene glødet mot den silkemyke huden. De hadde vide krager av upolerte rubiner rundt halsen, kjeder av gylne jomalé og korall-pathak med anheng formet som kobrahoder med glødende rubinøyne. Halvmåneformede kokkéthathis med perler og gull hang mellom brystene, rundt håndleddene hadde de edelstensprydede armbånd med elefanthoder og i ørene hadde de øredobber med diamanter som glitret rundt en syvarmet stjerne.

Muthavva satt sammen med de andre gravide og ammende kvinnene, som var fritatt for vertinnepliktene. Barna sprang omkring rundt dem; hennes egen sønn var helt sikkert ute og fant på noe ugagn et eller annet sted i meleen. Thimmayas mor passet på ham og sørget for at han fikk mat. Muthavva var tilfreds med å sitte her og høre på de andres småprat mens datteren sov tungt i armene hennes.

For en vakker brud Gauru var, sukket kvinnene. En smule lubben, sant nok, men hvem kunne vel motstå det søte ansiktet hennes? Jammen var han heldig, hennes kommende ektemann, og … «Uyyi!» utbrøt de da en flokk med lattermilde gutter kom tumlende gjennom folkemengden og kolliderte med Muthavva.

«Hva er dette for slags oppførsel?» kjeftet kvinnene mens guttene reiste seg beskjemmet. «Har dere småstein istedenfor øyne, ser dere ikke hvor dere går? Se her, nå har dere vekket babyen og fått henne til å gråte.»

«Unnskyld, vi er veldig lei for det,» beklaget guttene og trakk seg unna.

Men en av dem ble stående og stirre på Devi, som hylskrek. «Ved alle guder, som hun bråker!» bemerket han. Det glimtet muntert i de gyllenbrune øynene hans. «Det er et under at jeg ikke har blitt døv.» Før Muthavva rakk å protestere, lot han en skitten finger gli over Devis kinn før han forsvant inn i folkemengden igjen med et inntagende smil.

Muthavva bysset Devi i søvn, irritert over at hun ikke hadde irettesatt gutten skikkelig. Hun la ikke engang merke til hegreflokken som lettet lydløst fra trærne og avtegnet seg som silhuetter mot månen der de fløy over parken.

Kapittel 2

Som den første jenta som hadde blitt født inn i Nachimandafamilien på over seksti år, ble Devi beundret av alle. Chengappa og alle søskenbarna adlød hennes minste vink og bar henne på skuldrene rundt i parken. De klatret opp i mangotrærne for å plukke de søteste, mest solmodne mangoene til henne og hadde alltid lommene fulle av gaver til henne – de fløyelsmyke fjærene til jungelfuglen, vokskaker innpakket i pipalblader og de purpurfargede steinene som man av og til kunne finne halvveis begravd på skogbunnen.

Devi trengte knapt å rynke pannen før bestemoren Tayi kom løpende og bestakk henne med salte stikkelsbær og jaggery helt til hun nedlot seg til å smile igjen. Tayi rullet dusinvis med sprø chiroti, stekte dem gylne og dyppet dem i sukker før hun serverte dem til sin lille prinsesse. Da familien skjønte at Devi var glad i all slags fisk, troppet Tayi opp på markedet så tidlig at kjøpmennene knapt hadde fått satt frem varene sine. Hun byttet svære kurver med bananer mot sardiner som fremdeles sprellet. Hun fylte sardinene med koriander og tamarind og stekte dem i sydende grisefett til sin lille engel.

Tayi pleide å sette seg på en stråmatte med beina utstrakt. Så satte hun Devi oppå de myke leggene sine og masserte håret hennes med blomster dyppet i kokosnøttolje. De krokete fingrene hennes masserte Devis hodebunn rytmisk mens hun fortalte endeløse historier om Devis bestefar, krigen mot sultanene og veeraen, som på mystisk vis fikk hundene til å gjø og trærne til å skjelve. «Du er min dyrebare rosenknopp,» sa hun til Devi, «du er sola og månen og alle stjernene på himmelen.»

Men det var ingen som var mer betatt enn Thimmaya. Han forgudet datteren, og insisterte på at hennes ansikt måtte være det siste han så før han gikk ut på åkrene, ellers var det noe som ikke stemte. Da Kandaharisigøynerne kom fra Frontierfjellene og ned til Coorg for å selge hester og sjal, fikk de høre om det nye pikebarnet og troppet opp foran Nachimandahuset. Ifølge de lokale skikkene, pleide alle jenter og kvinner fra Coorg å ha en liten tatovering i pannen, en vakker, blågrønn prikk. Sigøynerne tilbød seg å tatovere Devis panne. «Jeg har ventet på dere,» begynte Muthavva, men Thimmaya krympet seg. Han orket ikke engang tanken på det kortvarige ubehaget datteren ville måtte gjennomgå, så han ignorerte kvinnenes opprømte råd, brøt med tradisjonen og sendte sigøynerne på dør.

«Hvorfor er du så streng mot min lille prinsesse?» sa han til Muthavva når hun skjente på en gjørmete Devi fordi hun var like skitten som en poleya. «La henne være. Før vi vet ordet av det, kommer hun til å forlate oss og flytte inn til ektemannen,» sa han bebreidende hvis Muthavva beordret Devi til å sitte stille når hun flettet håret hennes.

«Du skjemmer bort jenta,» sa Muthavva advarende, men også hun måtte smile når Devi la hodet i fanget hennes og lo. «Apejente,» skjente hun mildt, før hun bøyde seg ned og kysset datterens hår, som duftet av solskinn og vind.

Da Devi var blitt fem år, rystet en skandale landsbyen og ga opphav til ukevis med sladder. Pallada Nayaks datter kom tilbake til barndomshjemmet. Hun kom plutselig en ettermiddag, uten å ha gitt beskjed på forhånd og uten noe reisefølge, med sin unge sønn på hoften. Hun kom ikke med noen forklaring, hun sa bare at hvis de ikke ville ha henne her, så kom hun til å reise et annet sted – hun visste ikke hvor, men hun kom uansett aldri til å reise tilbake til sin manns hjem.

Moren gråt og tantene forsøkte med både trøst og skjenn. Pallada Nayak skyndte seg å reise til Kambeymada sammen med Gaurus far. De hadde med seg fem sekker med velduftende, rød kesariris, et vognlass med bananer, to saltede hjortelår og et belte av gulltråd som en av Gaurus tanter hadde spart til sin sønns bryllup. Kambeymada Nayak var høflig, men bestemt. Jenta hadde reist på eget ansvar, påpekte han og strøk seg over barten. Hun måtte komme tilbake på eget ansvar også.

«Hva skal vi gjøre?» klaget tantene til Tayi, Muthavva og de andre kvinnene i landsbyen som hadde kommet for å trøste dem. «Hun nekter simpelthen å høre på oss. Og se på barnet; dette påvirker jo ham også. Fire år gammel, men sier knapt et eneste ord, bare henger i skjørtene til moren hele dagen med tommelen i munnen.»

Det var ingenting som tydet på at Gauru hørte hva de sa, der hun satt på kjøkkentrappa og rolig vugget sønnen frem og tilbake i fanget. Devi var rastløs og urolig, og skar grimaser til den lille gutten. Han snudde seg og begravde ansiktet mot morens hals. Devi skyndte seg å legge ansiktet i alvorlige folder før Muthavva så hva hun gjorde, men hun fortsatte å kikke på gutten. Da han så bort på henne igjen, laget hun den styggeste grimasen hun visste om, den som Chengappa hadde lært henne: Hun blåste ut neseborene, rakte tunge og vrengte øyelokkene bakover. Gutten så alvorlig på henne. Så snudde han seg bort igjen. Devi var fascinert over at han ikke brydde seg om henne og snek seg bort til Gauru.

«Er han din baby?» spurte hun.

Gauru nikket.

«Hva heter du?» spurte Devi, men gutten lot som om han ikke hørte og fortsatte å sutte på tommelen.

«Devanna,» svarte moren og dro tommelen forsiktig ut av munnen hans.

«Hvorfor snakker han ikke?»

«Han kommer til å snakke når han har noe å si.»

«De sier at du ikke burde ha kommet tilbake.»

«Dette er hjemmet mitt,» svarte Gauru.

Det forsto Devi. Hun elsket også hjemmet sitt – Tayi som laget varme ottis til henne, med fingeravtrykkene hennes vagt synlig i kantene, den spettede kua, bastardtispa med de varme valpene, broren hennes og søskenbarna, Appaiah og Avvaiah og tjenestegutten Tukra, og froskene som kvekket på åkrene og mangotreet på gårdsplassen og …

«Jeg kommer aldri til å forlate hjemmet mitt,» sa hun bestemt. Gauru smilte og rusket henne i håret.

Ukene gikk, og familien ga til slutt opp håpet om at Gauru skulle dra tilbake til mannen sin. Pallada Nayak ga henne og sønnen et rom i Palladahuset hvor de kunne bo så lenge hun ville, men bortsett fra det, overså han datteren fullstendig. Onklene hennes spyttet foraktelig på bakken når hun gikk forbi, og kusinene slo seg for pannen. De var fortapt, klaget de, for hvem ville vel ta en brud fra en familie hvor kvinnene forlot sine menn så skamløst?

Tayi besøkte Palladahuset så ofte hun kunne. Som firmenning var hun tross alt i slekt med Palladafamilien og hun delte sine slektningers sorg. «Hvilke foreldre ville vel vært fornøyd,» tenkte hun høyt, «med en voksen datter som ødelegger familiens navn på denne måten – forlater sin ektemann og nekter å reise tilbake?»

«Men Tayi,» sa Devi, «Gauru akka savnet hjemmet sitt.»

«Vær stille, lille apejente,» sa Muthavva automatisk. Devi rullet med øynene bak Muthavvas rygg. Hva var det alle maste sånn om? Hun likte å besøke Gauru akka, hun pleide å gi henne sarier å leke med. Og Devanna var jo vennen hennes, var han ikke? For Devi var ikke en som ga seg så lett, og hun hadde bestemt seg for å imponere ham en gang for alle. Gutten hadde ikke en sjanse – det ville ikke ta lang tid før han, som alle andre, måte gi etter for hennes sjarm.

Tayi prøvde å snakke med Gauru. «Det ser ut som om det går bra med gutten,» sa hun en dag mens de satt og så på at Devi og Devanna lekte sammen. Gauru smilte.

«Har du tenkt på å forsone deg med guttens far?» spurte Tayi. «Han er mannen din, Gauru. Og Devanna er hans eneste sønn.»

«Bare la det være, Tayi, det er ingen vits.»

«Men kunyi,» fortsatte Tayi, «som hustru har du en plikt overfor mannen din. Og tenk på barnet. Man må aldri stille seg mellom far og sønn. Hvorfor skal barnet lide for uenighetene mellom en mann og hans hustru?»

Gauru svarte ikke. Øynene hennes ble blanke av tårer. Bløthjertede Tayi skyndte seg å skifte tema.

«Uyyi!» utbrøt hun. «Se på barnebarnet mitt, nå har hun surret seg inn i en av sariene dine.»

Gauru kikket bort på Devi, der hun spradet foran Devanna, svøpt i silke. Hun smilte. «Hun elsker å kle seg ut med sariene og smykkene mine, det eneste hun ikke liker er armbånd.» Som på stikkord, plukket Devi opp en dobbel kokkéthathi og tok det på seg. Halskjedet rakk henne til livet. Devanna klappet henrykt. De så på mens Devi draperte et slør over hodet hans, hun holdt på å snuble i paljettene i kanten. «Jeg liker å ha henne på besøk og Devanna har veldig godt av det.»

Tayi strøk Gauru kjærlig over armen. Hun hadde god tid, tenkte hun. Hun fikk prøve å snakke fornuft med jenta en annen gang.

To dager senere kastet Gauru seg i brønnen. Tjenerne fant henne da de kom for å hente vann om morgenen. Hun lå og fløt i vannet med ansiktet ned og det midjelange håret svevde rundt henne som kronbladene på en vannlilje.

Nachimandafamilien gikk til Palladahuset for å kondolere, sammen med resten av landsbyen. «Ikke at hun fortjener det, den tøyta,» mumlet folk i landsbyen, «men vi skylder Pallada Nayak det.» Liket ble lagt på en rød matte på gårdsplassen og folk kom for å vise sin respekt. Det ble mye oppstuss da det var tid for kremasjonen. For hvor var Devanna? Det var sønnens plikt å tenne morens likbål. Hvor hadde den gutten gjemt seg denne gangen? De lette gjennom hele huset og gårdsplassen, og noen av tjenerne gikk helt bort til åkrene for å lete etter ham. Pallada Nayak brølte rasende på barnebarnet, men Devanna var ikke å se.

Devi lot hånden gli ut av Muthavvas grep og gikk for å finne vennen sin. Hun visste om hemmelige steder hvor de voksne ikke ville finne på å lete. Hun lette i Gaurus klesskap, som var tømt for sarier allerede, bak kobbervannkjelen på kjøkkenet og mellom lantanabuskene. Til slutt fant hun ham, liggende på ryggen i hønsehuset.

Hun klemte seg inn ved siden av ham. Devanna ignorerte henne, men Devi visste instinktivt at ord var overflødige. Hun lot hånden gli over det skitne underlaget til hun fant hånden hans. Hun tok hånden hans i et fast grep, og der ble de liggende i innforstått taushet mens de voksne ropte seg hese. De måtte kremere Gauru uten Devanna, og et av søskenbarna tente likbålet i stedet. De ble liggende der, i gjørme og hønsemøkk, hånd i hånd, helt til ettermiddagen falt på og begravelsestrommene stilnet.

Pallada Nayak fikk tjenerne til å fylle igjen brønnen og plante et banantre oppå. Tonen hans var ikke til å ta feil av da han snakket til sine svigerdøtre: «Gjort er gjort. Dere får klare dere med vann fra bekken foreløpig. Jeg har tilkalt vanndeleren, og han vil finne en annen vannkilde til oss. Jeg vil ikke høre et eneste vondt ord om Gauramma eller sønnen hennes.»

Kambeymadafamilien kom for å hente Devanna, men Pallada Nayak, som var plaget av en vag, men vedvarende skyldfølelse, foreslo at det var best for gutten å bli der han var, hvor han ble tatt vare på av sin kjødelige bestemor. Han kunne flytte inn hos Kambeymadafamilien når han ble eldre. Det var en praktisk ordning. Devannas far hadde ingen innsigelser, men stilte som betingelse at han skulle sende femten rupi i måneden som kompensasjon for sin sønns oppdragelse. Han giftet seg igjen like etterpå, med en lubben, pen jente fra samme landsby, som straks satte i gang med å bære frem hans barn. Faren besøkte Devanna stadig sjeldnere, selv om det ble understreket at Kambeymadahuset alltid sto åpent for ham. Devanna kunne flytte tilbake når han ville.

Devannas reaksjon på morens død var som forventet. Han begynte å tisse i sengen, og våknet ofte klynkende midt på natten og ropte på moren. Kvinnene i huset strøk ham over armen og fortalte ham at Gauru hadde gjort det eneste rette: Hennes død hadde gjort skammen over familien mindre. «Vår kjære raja kunyi, vår lille konge,» trøstet de og prøvde å få ham til å sove, men det eneste som beroliget Devanna, var løftet om at han kunne besøke Devi dagen etter. De nattlige episodene inntraff så hyppig og han besøkte Nachimandahuset så ofte, at Tayi til slutt foreslo at det letteste var om han faktisk bare ble værende der. Han fikk sin egen madrass ved siden av de andre guttene, og der sov han søtt hele natten. Etter en stund sluttet Devanna å spørre etter moren.

Devi og Devanna, den bleke urokråka og hennes tynne beundrer, var snart et velkjent syn i landsbyen. Han hadde alltid vært fascinert av Devi, men nå hang han i hælene på henne som en valp. Devi på sin side, var hans verge og beskytter. Ingen av de andre barna våget å se mistroisk på Devanna eller erte ham når hun var i nærheten. «Elendige lømler!» pleide hun å rope og kastet seg over dem; hun sparket, klorte og slo helt til de ba om nåde. Devis siste leketøy ble også tatt godt imot i Nachimandahuset, som tok gutten under sine vinger.

Devi og Devanna var ennå for unge til å begynne på skolen, så de lekte hele dagen. De vandret rundt på åkrene og i skogene sammen med Tukra og de andre tjenerbarna. Poleyaene lærte dem å lage spretterter av barken på bairitreet og piler av piggene til pinnsvinet, og viste dem hemmelige steder hvor de saftigste morbærene og de største soppene vokste. De viste dem hvordan man fant frem til de klissete vokskakene som lå i hulrommene på kabbatrærne, og de solvarme steinene hvor de fantastiske kobraene paret seg om nettene. De viste dem hulene til villharene og hvordan man fanget kreps med kyllinginnvoller som agn.

Krepseelven lå nedenfor åkrene. Det boblende vannet i elven skiftet farge etter sollyset og var noen ganger blått og andre ganger lysegrønt. Devi og Devanna vasset uti det grunneste partiet hvor røde, grønne og gule frosker på størrelse med mynter hoppet vettskremt vekk og det varme vannet plasket rundt leggene deres. De senket kyllingtarmene ned i elven og holdt godt fast i hver sin rosa ende. Så ventet de, smilende og forventningsfullt mens elven glitret rundt dem. Vannflaten ble av og til brutt av en fisk. Krepsene pilte bort til tarmene og stakk klørne i dem. Da løftet Devi og Devanna tarmen opp av vannet med en myk bevegelse, og krepsene hang fast som perler på en snor.

Så kom regntiden. Tayi kokte lammelår med løk og pepper i timevis over bålet, og serverte den glovarme kraften. Massevis av sopp skjøt i været rundt trestammene, og stien mot Nachimandahuset ble forvandlet til gjørme. Devanna likte å være innendørs; han varmet føttene ved ovnen og spilte spill med kauriskjell og klinkekuler, mens Devi ble rastløs og stadig gikk bort til vinduet, hvor hun ble stående og stirre ut på regnet som fosset ned. Med jevne mellomrom trosset hun Muthavvas formaninger og gikk ut på verandaen og holdt hånden ut mot regnet.

Endelig sluttet det å regne. Såsesongen, med sine lange dager og tunge arbeid, nærmet seg slutten og jaktsesongen sto for døren. Devanna satt på verandaen foran Nachimandahuset med en haug med bark fra kannitreet foran seg. Han skulle være med Thimmaya og Devi ut på jakt i morgen, men Thimmaya hadde først gitt dem i oppgave å lage veker til de gamle luntelåsene. Devi hadde stukket av like etter, men Devanna hadde fortsatt å jobbe, jevnt og trutt. Han gned barkestrimlene mellom hendene og vred dem rundt til veker. Han nøt følelsen av den ruglete barken og den svake eimen av røyk fra grua på kjøkkenet, hvor de hang til tørk.

Han satt på huk og så på den voksende haugen foran seg. Han likte denne delen av jakten. Han kunne sitte sånn i timevis og kontrollere at vekene var nøyaktig like lange og tykke. Katten som solte seg på verandaen strøk seg inntil beina hans og han lente seg frem for å klappe henne forsiktig på hodet. Det var jakten i seg selv han hatet. Skrikene fra de døende dyrene, den paniske bønnen i øynene deres, stanken av blod og den knasende lyden av brusk når mennene flådde og parterte byttet. Devanna ble urolig og stirret ut mot åkrene. Mon tro hvor det hadde blitt av Devi?

De dro ut tidlig neste morgen. Thimmaya surret Devi fast på ryggen sin med en av Muthavvas gamle sarier og en av de eldste guttene bar Devanna på skuldrene. De gikk tause gjennom jungelen som omkranset landsbyen. Alle holdt utkikk etter slanger og de små, rustfargede skorpionene hvis giftige bitt gjorde så vondt at selv voksne menn besvimte. Devis bror, Chengappa, løftet plutselig armen og alle stanset. «Der,» hvisket han og pekte.

Devanna kjente at hjertet slo fortere. Han snudde seg mot Devi. Hun satt helt stille, neseborene var utspilt av opphisselse og hun lente seg fremover for å se bedre. Han stirret på henne og tvang seg til å tenke på noe annet enn geværet som ble løftet og siktet mot dyret. Plutselig lød det et voldsomt drønn og det glimtet gult av kruttet. Jungelen våknet til liv – apene ulte oppe i trærne og vettskremte fugleflokker tok til vingene mens de kaklet og skrek. Devanna pustet langsomt ut.

Mennene pleide å la de yngste barna få lov til å plukke opp det døde dyret. Også i dag var det Devi som vant. «Jeg er bal battékara,» sa hun andpusten og hoverende der hun satt og strøk over den varme pelsen til et prikkete rådyr. «Jeg er like modig som jegeren, det var jeg som nådde frem til byttet først!»

Da jaktlaget kom tilbake til landsbyen, stolte og blodflekkete, ropte Muthavva forskrekket, slik hun alltid gjorde. «Uyyi, se på dette barnet! Iguthappa Swami, hvorfor kan hun ikke oppføre seg som en jente, og ikke som en liten banditt?»

Tayi fant en tang og plukket litt glør fra kjøkkenbålet. Hun la dem på en metallskål sammen med en håndfull ris og litt vann. Hun skyndte seg å helle det sydende askevannet over hodene til barna, for å jage bort de onde åndene som kunne ha fulgt med dem ut av jungelen. Hun ga skålen til Muthavva. «Her,» sa hun til svigerdatteren, «skynd deg å rense resten av laget og byttet før pisachien slår rot.» Da Muthavva var distrahert, tok Tayi med seg Devi og Devanna inn i badehuset på trygg avstand fra Muthavvas vrede. Hun dusjet dem med varmt vann og sang for dem mens de satt fnisende på gulvet.

Den vakre jenta er endelig her

Kom og besøk henne fra fjern og nær,

Rubiner glitrer rundt hennes hals

Ankelringene skinner som solen,

Den vakre har kommet,

søkkvåt av regnet, hun har kommet.

Devi lukket øynene mens vannet fosset over henne. Devanna tenkte at det var hun som var den regnvåte skjønnheten i sangen.

Kapittel 3

Det gikk et år; og så et til. Banantreet som sto oppå brønnen fikk vifteformede blader, og så kom det en lilla knoll som foldet seg ut og små duftende, hvite blomster kom til syne. Blomstene tørket og falt ned på bakken, og klaser med små, grønne frukter ble hengende igjen. Da bananene til slutt ble gule og modne, ble treet hugget ned og brønnen ble åpnet igjen. Nå ble vannet ansett som renset og kunne drikkes.

Senere samme uke kom Pallada Nayak på besøk til Thimmaya. «Som du vet, Thimmaya,» sa han mens han skrelte en av de myke appelsinene som Muthavva hadde kommet med, «så har jeg skrevet Devanna inn på misjonsskolen i Mercara. Det er da det minste jeg kan gjøre for gutten, å gi ham en god utdannelse? Men denne generasjonen er fullstendig tåpelig, den tosken griner jo som en liten jente!»

Han dunket stokken mot verandagulvet for å understreke sin forakt. Gutten hadde virkelig begynte å tøye tålmodigheten hans. Devanna maste stadig om å få gå på skolen i landsbyen sammen med Devi, men Nayaken var fast bestemt på å holde seg til planen. Det var over fire måneder siden guttens far hadde vært på besøk. Var ikke Devanna bra nok for ham? Så Kambeymadaene var søkkrike – hva så? Palladafamilien hadde også god råd, hadde de ikke? Nayaken var fornærmet, og hadde bestemt seg for at Devanna skulle bli en av de høyest utdannede unge menn i hele Coorg. Han skulle gjøre gutten til Kambeymadaklanens store stolthet. Hvis bare Devanna selv hadde vært litt mer fornuftig. Nayaken hadde forsøkt å snakke ham til fornuft, godsnakket og tryglet, og til og med gitt ham en omgang i ny og ne, men gutten sluttet ikke å klage.

«Cheh …» sa han tankefullt og spyttet appelsinfrøene ned på skallet. Thimmaya nikket forståelsesfullt og lurte på hva dette hadde med ham å gjøre. «Harrh.» Nayaken rettet seg opp og kremtet. Han hadde tydeligvis kommet til poenget. «Thimmaya,» sa han bestemt, «kan ikke du skrive Devi inn på den samme skolen? Du trenger selvsagt ikke å tenke på skolepengene, jeg skal ta meg av det. Kanskje Devanna vil slå seg til ro hvis de får gå på skole sammen.»

Thimmaya ble overlykkelig. Den lille engelen hans skulle få gå på en fin skole og lære å snakke engelsk som de hvite. Han ga sitt samtykke med en gang, men Muthavva var skeptisk. Jentungen var en munnfull fra før – ville hun ikke bli enda mer bortskjemt hvis hun ble sendt på den nye skolen? Det var ikke godt å vite hva slags djevelskap de ville fylle hodet hennes med der. Ville han at datteren skulle glemme sine egne skikker? «Vet du,» hvisket hun skamfullt, «det sies at misjonærene ikke vasker seg i rumpa engang!»

Thimmaya brast i latter. «Hvor har du hørt sånt sprøyt, kvinne? Hvis du er så bekymret, så får du sende med Devi en kobberpotte som hun kan ta med seg på toalettet der.»

Det var Tayi som sørget for at de kom til enighet. Når hadde vel utdannelse skadet noen? spurte hun. Devi var heldig som fikk sjansen til å gå på en så dyr skole. «Det er Guds nåde,» sa hun, «at barnet vårt får muligheten til en moderne utdannelse. Man må følge med i tiden.» Og hva var de der for, de eldre i Coorg? Var det ikke deres ansvar å sørge for at Devi ble kjent med Coorgs tradisjoner? «Ikke vær bekymret,» trøstet Tayi Muthavva, «vi skal nok sørge for at hun lærer alle våre skikker, og de syv shastraene.»

De to barna ble skrevet inn i første klasse på misjonsskolen. Novisene henviste Thimmaya til butikken i Mercara hvor han kjøpte to meter med rutete Cannanorebomull. «Cheh,» sa en sjokkert Tayi da Thimmaya kom til henne med stoffene og ba om skjorter med korte ermer og to kjortler. Hun klippet opp en gammel sari og laget skjorteermene så lange at de nådde Devi til håndleddene. Kjortelen hun sydde var så lang at den nådde helt ned til anklene. Misjonærene var så glade for den pene lille jenta – hun var den femte jenta på hele skolen – at de ikke brydde seg om at Tayi hadde tatt seg store friheter med skoleuniformen.

Med Devi ved sin side sluttet Devanna å klage, og oppdaget snart at han var svært lærenem. Han sugde til seg lærdommen som tørre bønner i en regnstorm, og dukket ned i bøkenes verden slik en fisk danser i elven. Han lærte seg alfabetet, og han lærte å lese uten store anstrengelser – til stor irritasjon for Devi, som strevde med hver enkelt stavelse. Det tok ikke lang tid før han hadde forstått matematikkens labyrintiske prinsipper, mens de andre barna fremdeles strevde med ganging og deling, og han løste regnestykkene nesten før lærerne hadde rukket å skrive dem på tavla.

Lærerne roste ham overstrømmende og fremhevet ofte hans oppgaver og den upåklagelige løkkeskriften hans som et mål for de andre elevene å strekke seg etter. I begynnelsen pleide klassens bøller å snu seg mot Devanna med det samme lærerne snudde ryggen til og hvese at han kunne vente seg juling etter skolen. Men det tok ikke lang tid før Devi satte en stopper for det. Med rasende blikk mimet hun lydløse skjellsord til dem helt til de så ned i bøkene sine, lamslått over skjenneprekenen. Snart sluttet de helt å erte Devanna.

Devanna var lærernes yndling, men det var ingen som forgudet ham mer enn pastor Gundert, rektor for misjonsskolen.

Hermann Gundert hadde kommet til Coorg for tre år siden. Tre år, fem måneder og seksten dager, for å være nøyaktig. Da misjonslederne hadde foreslått at han skulle begynne å misjonere i Coorg, visste Gundert at det ville være bortkastet tid. Coorgfolket var et sta, toddyelskende, nytelsessykt folk som var altfor knyttet til sine hedenske skikker til å forandre seg. Coorgfolket kalte seg hinduer, men på samme måte som de hadde trosset de muslimske sultanene fra Mysore og deres forsøk på å omvende dem, hadde de også på snedig vis klart å unnslippe Brahminenes innflytelse. De valgte etter eget forgodtbefinnende hvilke hinduistiske tradisjoner de ville følge, og nektet å oppgi sin egen hedenske tro på forfedrene og naturens ånder. Når de hadde klart å finne måter å markere alle de store milepælene i livet på egen hånd – både fødsel, dåp, bryllup og begravelser ble utført uten en eneste Brahmin i sikte – hvilken sjanse hadde da kristendommen? Men Gundert hadde kapitulert uten protester. Etter å ha tilbrakt mer enn et kvart århundre i India og bedt om å bli overført hvert tredje eller fjerde år, var det ikke mange steder igjen for ham å reise.

Han hadde organisert misjonsvirksomheten på sitt sedvanlige effektive vis, og sørget for å overta landområdet ved siden av Mercarakirken. Så satte han seg inn i Coorgfolkets tradisjoner og landet deres. Han snakket i timevis med de lokale europeerne og fikk høre deres meninger om folket: sjarmerende, om enn litt bondske; aggressive, bør holdes på en viss avstand; temperamentsfulle, men uforbeholdent ærlige; et vakkert folk, sjarmerende kvinner. Han besøkte det lokale biblioteket, hvor han leste redegjørelser fra advokater, soldater, administratorer og andre voktere av imperiet som hadde hatt med Coorg å gjøre. Han ansatte en som skulle lære ham det lokale språket, og snakket lenge med de andre misjonærene og byens innbyggere. Gundert arkiverte alle disse samtalene og ordnet alt han hadde hørt og observert i punkter:

Punkt 1: Coorgfolket er et vakkert folkeslag av ukjent opprinnelse. De er et høylandsfolk som er frigjort fra kastesystemets åk. De har en maskulin kroppsholdning og en uavhengighet som ligger naturlig for et folk som har vært jordas herskere i uminnelige tider. De fører seg med en kledelig selvsikkerhet. De legger for dagen en åpen og ærlig nysgjerrighet, og de er et forfriskende unntak fra den underdanigheten man ofte møter andre steder. De nøler ikke med å ta meg i hånden, med et sjeldent fast grep.

Mennene er mye høyere enn den gjennomsnittlige mannlige inder, og de har imponerende brede skuldre og brystkasser. De er som regel smidige og muskuløse og beveger seg med en letthet som utvilsomt kommer av et aktivt liv på åkrene og på jakt i skogene. Håret er tykt og krøllete og mange av dem har krum nese. Øynene er forunderlig velformede og klare, og mange har grå eller grønn farge på iris. Hudfargen varierer, men det er få som er like mørke som de fleste andre i området. De fleste har vakker, olivenfarget hud, og mange av dem er så lyse i huden at man kunne tatt dem for å være europeere. Klesdrakten deres er spesielt flott – det er en svart tunika, eller «kupya», som fremhever deres muskuløse rygg og sterke armer. Tunikaens v-form viser frem det krusete brysthåret, et utilslørt tegn på deres virilitet, og det brede beltet med en forseggjort dolk i henleder oppmerksomheten mot deres slanke midje og hofter.

Jeg må si meg helhjertet enig med sir Perry, som kaller dem det mest forføreriske og tiltrekkende folket han hadde sett på årevis. (Sir Eskin Perry: «A bird’s eye view of India» med utdrag fra hans dagbok fra provinsene Nepal og Ceylon, cirka 1855.)

Punkt 12: Det eksisterer et tydelig sosialt hierarki blant Coorgfolket, som innebærer en stor respekt for de eldre. Å berøre de eldres føtter er et tegn på respekt, og representerer en mulighet til å bli velsignet av noen som har levd lenger enn en selv. Alle eldre menn må omtales som «anna» (uttales un-nah), og alle eldre brødre og eldre kvinner som «akka» (uk-kah). Arbeidere og tjenere må tiltale sine herrer og husfruer, uavhengig av alder, som anna eller akka. Alle svigermødre kalles «maavi» (maa-vee) og alle svigerfedre kalles maava (maa-vaa). De aller eldste anses som universelle besteforeldre og kalles «tayi» (tah-yee) eller bestemor og «thatha» (thah-thah) eller bestefar.

Punkt 36: I likhet med de andre høylandsrasene har Coorgfolket en urokkelig slektstilhørighet. Alle er svært lojale overfor sin familie, og alle familiene er knyttet til hverandre og til landet. Man fødes først og fremst som en Coorg, og dernest som inder og hindu. Og likevel tilber de et utall hedenske guder – de to mektigste er Lord Iguthappa eller Iguthappa Swami, fjellenes gud, og Ayappa Swami, jungelens gud.

Coorgfolket hadde vært overdrevent gjestfrie, og Gunderts besøk utløste alltid en hektisk aktivitet – kvinnene løp rundt, skyndte seg å få liv i kjøkkenbålet og kledde seg i rene sarier og mengder av smykker til ære for ham. Han ble varmt tatt imot av mennene på verandaen, hvor en flokk med barn med mistenkelig rene ansikter og tilbakestrøket hår fulgte hvert ord av samtalen. De serverte ham mat og drikke, men med det samme han begynte å snakke om kristendommen, ble de hovmodige og fraværende og ga ham klar beskjed om å holde seg unna deres private anliggender. Dersom han forfulgte samtaleemnet likevel, så de skeptisk på ham, for så å reagere med munterhet – kanskje fordi de gjenkjente en beslektet stahet hos ham. Krusifiksene og rosenkransene han ga dem, plasserte de høytidelig sammen med de andre pyntegjenstandene sine – men alltid langt unna bønnehjørnet hvor de hedret sine egne guder. Så ga de ham passende avskjedsgaver til gjengjeld – sandeltrefigurer, et vakkert hjortegevir, bokser med hermetisert svinekjøtt, og ønsket ham hjertelig velkommen igjen.

Etter et år med iherdige forsøk hadde Gundert bare klart å omvende noen handelsmenn fra nabostatene som hadde slått seg ned i Coorg. Han hadde bare klart å omvende én ekte Coorg – en fordrukken slask som hadde blitt fristet av løftet om landeiendom og muligheten til å kvitte seg med gjeld. Pastoren døpte ham Madappa John, men han ga snart opp håpet om at han skulle bane vei for flere omvendte. John hadde blitt utstøtt av familien sin, og hans egen kone nektet å ha noe mer med ham å gjøre. Han hadde gått tilbake til å tilbringe kveldene på det lokale vertshuset, og like etter forsvant han. Siden den gang var det ingen som hadde sett ham.

Pastoren bestemte seg for å forandre taktikk. Han innså at det var den yngre generasjonen som var nøkkelen dersom han skulle lykkes. Han sluttet å holde gudstjenester, og grunnla isteden en skole i Mercara. Coorgfolket reagerte positivt, om enn forsiktig, og de rike familiene begynte å sende barna sine dit. Kvaliteten på undervisningen var utvilsomt bedre enn noe annet sted i regionen, og etter hvert som månedene gikk og de innså at barna deres ikke sto i umiddelbar fare for å pådra seg kristendommen, fikk de langsomt tiltro til skolen. Pastoren visste at det bare var et spørsmål om tid før samtlige av barna var innskrevet på skolen. Da planla han å innføre bibelstudier på timeplanen, og kanskje også en ukentlig gudstjeneste.

Pastoren fulgte nøye med på elevene sine. De var landets håp, landets fremtid, og han tok oppgaven med å utdanne dem og lære dem de beste tradisjonene fra den vestlige verden, svært alvorlig. Han satte standarden høyt – like høyt som han satte for seg selv. Stakkars det barnet som møtte uforberedt til Hermann Gunderts timer. «Nei,» sa han tonløst. «Nei, du tar feil.» Den ulykkelige eleven måtte gå frem til Gundert og bli stående i et hjørne foran hele klassen resten av timen.

Det var merkelig, syntes elevene, at selv om Gundert ikke brukte stokken eller tvang dem til å sitte på huk mens de ble holdt i ørene helt til det sved i musklene, sånn som de andre lærerne, føltes pastorens straff mer uutholdelig. «Det er måten han ser på oss på,» grøsset de, «med de blå øynene sine, blå som kveldshimmelen.» Og det var måten han snakket til dem på, med lav, kontrollert stemme; den ektefølte skuffelsen i stemmen hans, som kunne få selv den mest ufølsomme bølle til å ta til tårene.

Gundert klarte ikke helt å sette fingeren på hva det var som gjorde at han hadde lagt merke til Devanna. Var det noe han hadde hørt, noe lærerne hadde sagt om guttens mor, fred over hennes minne, som hadde tatt sitt eget liv? Nei, det var nok ikke det. Selvmord var nesten som en livsstil å regne her omkring, for å si det på en spøkefull måte. Like etter at han kom hit, hadde Gundert til sin forferdelse oppdaget at Coorgfolket anså selvmord for å være en ærefull løsning på en rekke problemer. Det gikk sjelden en måned uten at man fikk høre om noen som hadde rettet en pistol mot hodet, svelget diamantringen sin eller kastet seg i elven.

Det hadde vært noe annerledes ved Devanna. Det var mange andre barn som var mer sjarmerende enn Devanna, men det var noe ved det bleke ansiktet og det oppvakte blikket som hadde vekket Gunderts oppmerksomhet da han leste opp navnene første dagen. Gundert hadde observert ham i flere av skoletimene, og til sin glede hadde han merket seg guttens intellektuelle kapasitet. Da matematikklæreren ga klassen et spesielt komplisert regnestykke, som Devanna løste i hodet uten å engang skrive på tavla, var saken avgjort. Gundert tok gutten under sine vinger.

Da Pallada Nayak kalte gutten til seg, sto Devanna foran ham og forsøkte å la være å skjelve mens han lurte på hva han hadde gjort galt. Til hans store overraskelse klappet Nayak ham på skulderen, lo hjertelig og sa at det gikk tydeligvis bra på skolen, siden pastoren hadde bedt om Nayaks tillatelse til å gi Devanna ekstraundervisning to ganger i uken. Det var tydelig at Devanna hadde blitt velsignet med Nayaks skarpe hjerne, i motsetning til de andre tungnemme barna hans.

Devanna trodde knapt sine egne ører. Pastoren hadde spurt etter ham. Ham!

De satt overfor hverandre på det rosentrekledde kontoret, den gråhårede pastoren og hans protesjé, og fordypet seg i tekster fra hans personlige bibliotek. Devanna elsket følelsen av bøkene – det myke papiret med de ru, forgylte kantene og duften av naftalen som steg opp fra papiret og kilte ham i nesa. Han likte den gutturale lyden av pastorens stemme når han leste høyt. Devanna forsto ikke alle ordene, men diktene skapte bilder i hodet hans, vakre bilder av grønne enger og stier av stein og blomster som ikke lignet noe han hadde sett før – blomster med navn som kro-kus og ir-is og på-ske-lil-je. Han syntes navnene var like vakre som Tayis sanger.

Pastoren satt og leste høyt en ettermiddag da noe plutselig falt ut mellom boksidene. Devanna bøyde seg ned for å plukke det opp med en gang, og la merke til et takkete, lilla stempel på baksiden, «William Henderson & Sons, Photographic Studios, Madras, cirka 1861.» Han snudde bildet. En mye yngre utgave av pastoren lo mot ham. Ved siden av ham sto en litt kraftigere mann som så like munter ut – han poserte med den ene hånden på hoften og den andre stukket inn i jakkeslaget. «Hvem er han, pastor?» spurte Devanna forsiktig og la bildet på bordet. Men Gundert bare fortsatte å lese som om han ikke hadde hørt etter. Så stanset han plutselig, halvveis i diktet.

«Olaf,» sa han kort. Han plukket opp bildet og la det mellom boksidene igjen. «Han du spurte om het Olaf.» Han stirret ut av vinduet på det svinnende lyset. Så lukket han boka med et smell og erklærte at timen var over. Såret over pastorens bryskhet, reiste Devanna seg uten å si noe, plukket opp tavlen sin og gikk.

Pastoren satt alene i klasserommet med den lukkede boken i hendene. Han lot tommelen gli langs skinninnbindingen. Olaf. Hvor mange år var det siden han hadde sagt navnet hans høyt? Olaf, elskede Olaf. Olaf og han, bestevenner, sjelevenner for evig og alltid, hadde løpt lykkelige gjennom skogene sammen. Så vakker Olaf hadde vært, der han sto med vinden i håret og lo opp mot dragen som svevde høyt der oppe i det blå.

Brødre i alt annet enn blodet.

Det var først senere, da de første skjeggstubbene kom til syne på kinnene deres, at vennskapet deres hadde begynt å forandre seg. Olaf var plutselig ikke like interessert i å dra på fisketur lenger, selv ikke etter at gamle Uwe kom hjem med den største laksen noen hadde sett på de kanter. Han hadde ikke lenger lyst til å bli med på kaninjakt eller streife rundt i skogene med hundene. Olaf ville heller sitte på torget i landsbyen og se på jentene. «Hun der,» hvisket han til Gundert og dultet ham hardt i ribbeina hver gang en spesielt vakker ungpike gikk forbi. Til sin store glede oppdaget Olaf at tiltrekningen var gjensidig. Han smilte til jentene, løftet på hatten og blunket skjelmsk, og til gjengjeld fikk han forfjamset rødming, lange blikk og et par ganger fikk han til og med et blunk tilbake, noe som gjorde ham helt mo i knærne.

Hermann fant det hele frastøtende. Han ble rasende hver gang jentene smilte påtatt blygt til Olaf, og den bedømmende måten de så på den brede brystkassen hans på, fylte ham med forakt. Hvis de ved en feiltakelse snudde seg mot ham stirret han bare iskaldt på dem, og de sluttet snart å gjøre noen tilnærmelser overfor ham. Han hadde prøvd å snakke Olaf ut av denne nye besettelsen. Han snakket nedsettende om jentene Olaf likte; påpekte de tykke anklene til den ene og de lange hårene på armene til en annen. Men Olaf lot seg ikke stanse. «Å, slutt å klage,» sa han godmodig. «Du burde finne deg en jente selv, og få deg en smak av deres mange gleder.»

«Jeg har ingen intensjoner,» svarte Hermann skjelmsk, «om å gjøre noe sånt.»

Hermann var for stolt til å be om kameratens oppmerksomhet, og han skjulte sin sårede stolthet hver gang Olaf avviste ham. Han trakk bare likegyldig på skuldrene eller hevet et øyenbryn når Olaf sa at han var opptatt. «Det går over,» sa han til seg selv. «Det er bare en fase. Olaf blir sikkert snart lei av disse … disse ludderne.» Snart ville det bli bare de to igjen – Olaf som lyttet døsig i ettermiddagssolen mens Hermann leste høyt, Heines Rhampsenit, kanskje, eller til og med De greske gudene. Men innerst inne visste han at han var i ferd med å miste vennen sin. Han så fortvilet på mens Olaf ranglet rundt i landsbyen, lyttet med falsk begeistring når han fortalte om hvert eneste stevnemøte mens hjertet hans verket av sjalusi og en mørk, uforståelig lengsel.

Kirken ble redningen. Hermann hadde alltid likt gudstjenestene – han likte de kjølige alabastutskjæringene inne i kirken, de kantete benkene og den høytidelige korsangen. Han hadde alltid følt et snev av ærefrykt for prestene, for de kritthvite kappene deres og for avholdenhetens iboende renhet. Nå ble han enda mer tiltrukket av roen i den lokale kirken. Han begynte å tilbringe timevis der inne, når smerten inne i ham ble uutholdelig og skammen la beslag på tungen hans. Det var ingen som la merke til ham der han satt i kirkens dunkle kroker og var taust vitne til kirkegjengerne som kom dit med sine bønner. I den enes stoiske ro, i en annens strøm av tårer og en tredjes mumlende beskyldninger, var det som om Hermann fant en midlertidig sjelefred.

Christus, du Lamm Gottes, der du trägst die Sünde der Welt, erbarm dich unser.

Du Guds Lam, som bar all verdens synder, miskunne deg over oss.

Da misjonærene kom til landsbyen for å rekruttere, hadde Hermann plutselig innsett at de snakket direkte til ham. Herren hadde i sin uendelige godhet vist ham veien. Han hadde reist til Basle for å bli konfirmert, til foreldrenes store fortvilelse. «Hvorfor?» hadde moren grått, «hvorfor kirken, når det er så mye annet for deg her? All jorda, herregården, alt er ditt, hvorfor må du dra?» Hermann hadde forblitt taus, og ignorert sin indre tvil. Han forlot landsbyen uten å si farvel til Olaf.

Da han kom tilbake to år senere, var han distansert og utilnærmelig. Han ble ordinert, studerte engelsk, botanikk, historie og grunnleggende medisin og nå var han fullt utrustet til å spre ordet verden rundt. Dette skulle bare være et kort besøk i hjembyen, en rask avskjed med foreldrene før han dro til India for å misjonere. Men ryktet om hans besøk hadde spredd seg raskt gjennom landsbyen, slik alle nyheter gjorde, og Olaf kom på besøk. De gamle, forbudte følelsene vellet opp i ham igjen med en gang – de ristet seg løs fra mudderet og flommet gjennom ham med en kraft som fikk det til å rykke i fortøyningene hans.

Det var en mutt og mismodig Olaf som satt foran ham. Han var blitt avvist nok en gang og hadde kjærlighetssorg. Hermann lyttet fraværende til klagingen hans. Han kjente kameraten godt, og visste at han snart ville være på beina igjen. Hermann satt urørlig, som om han var likevekten selv, mens Dante marsjerte gjennom hodet hans i takt med gjøkuret:

You shall leave everything you love most:

This is the arrow that the bow of exile shoots first.

Hermanns blikk gled sultent over Olafs ansikt og memorerte det knapt synlige arret i tinningen fra den gangen han snublet i skogen, og de ravfargede tuppene på øyenvippene, som ble gylne i solen.

Og plutselig fikk han en åpenbaring.

Han hadde lent seg frem og spurte om Olaf ville bli med ham til India. «Tenk på det,» sa han overtalende, «misjonen trenger frivillige. Bli hos oss et år, og når du kommer tilbake, vil du være en helt.» Han hadde undertrykket det lille stikket av dårlig samvittighet ved å si til seg selv at han bare ville Olafs beste. De trengte jo faktisk frivillige i India. Reisen ville gi Olaf en mulighet til å utvide sin horisont, bokstavelig talt, få nye erfaringer og lege sitt brustne hjerte.

Denne planen, sinnssyk som den var, appellerte til Olafs lunefulle hjerte. India! Hvilke eventyr de ville oppleve der, han og Hermann. Og som Margrethe ville gråte når hun fikk høre at Olaf hadde reist! Da kom hun til å angre på at hun hadde avvist ham.

Kort tid etter befant de seg på et dampskip med kurs for Madras. Olaf klatret opp på rekkverket på dekk da den disige kystlinjen endelig kom til syne. «India,» ropte han. «Magiske, eldgamle India!» Hermann hadde stått ved siden av ham og ledd. Han hadde kjent den salte smaken av hav på leppene, og frydet seg over vennens glede. «Du og jeg, Hermann, vi skal forandre dette landet for alltid,» erklærte Olaf med blanke øyne. «For noen historier vi vil ha å fortelle når vi kommer hjem. Hvordan skal da Margrethe klare å motstå meg?»

Dette bildet ble tatt knappe to timer etter at de var kommet i land – de var svimle av ungdommelig overmot, beruset av det koldtbordet av lukter og lyder som møtte dem og oppildnet av Olafs entusiasme og det store skiltet utenfor fotografens studio hvor det sto at de godtok all europeisk valuta.

Tuberkulose, hadde legen ved Our Lady of Mercy-sykehuset sagt knapt en måned senere. Hermann hadde hatt mest lyst til å dytte bort doktorens hender der han sto og pirket borti Olafs kropp, men han hadde behersket seg og takket legen. Han forlot knapt Olafs side i løpet av alle de ukene; han holdt rundt sin elskede venn og hvisket trøstende, eller skyldbetynget – han visste ikke sikkert – ned i det svettestinkende håret hans. Han hadde vært et hjelpeløst vitne til at Olafs tilstand ble stadig verre: Han fikk byller på størrelse med mynter fulle av blod og verk; pusset i øynene forvandlet de gylne øyevippene til grumsete brunt. Den hjerteskjærende forvirringen i stemmen hans når han ropte på moren og på Margrethe.

Da Olaf døde visste Hermann, uten snev av tvil, at det var han som hadde drept ham. Like sikkert som om han skulle ha rettet en pistol mot hodet hans. Det var han som hadde overtalt Olaf til å reise til India, og han hadde lidd en forferdelig død på grunn av begjæret som fremdeles lå uuttalt i Gunderts usle hjerte.

«Du og jeg, Hermann, vi skal forandre dette landet for alltid.»

Gundert hadde begravd seg i arbeidet, som om han hadde bestemt seg for å realisere denne lystige påstanden helt på egen hånd. Den unge misjonæren var utrettelig – han holdt prekener, etablerte skoler, lobbyerte de lokale myndighetene og omvendte nye troende. Han jobbet til sent på kveld og sto tidligere opp enn alle andre. Men uansett hvor mye han ga av seg selv, uansett hvor lite søvn han tillot seg, så kom marerittene alltid tilbake.

Silhuetten av kirkespiret avtegnet seg mot den klare vårhimmelen, og se, der vaiet dragene deres oppe i luften. «Skynd deg, Hermann,» ropte Olaf og løp gjennom skogen. Barnålene knaste under føttene hans. «Vent, Olaf, vent på meg,» men Olaf bare løp. Uansett hvor fort Hermann løp, uansett hvor mye han tryglet ham om å vente, så var Olaf alltid foran ham, utenfor rekkevidde. Han lo og forsvant rundt et hjørne. Gundert pleide å våkne, skjelvende, hendene hans grep etter ånder som han aldri fikk tak i. Han snublet inn i kapellet og knelte, med Herrens navn på leppene og ba om tilgivelse gang på gang, helt til dagslyset igjen rant inn gjennom de fargede vinduene.

I morgen ville han be om å bli forflyttet, nok en gang.

Torden drønnet over himmelen utenfor og rev Gundert ut av tankene. Hvor lenge hadde han sittet her? Han åpnet vinduet langsomt og stakk hånden ut i mørket. Det hadde begynt å regne for en stund siden, og nå hamret regndråpene mot håndflaten hans. Et kjølig vindpust virvlet inn gjennom vinduet, det luktet røyk og sjasmin og et svakt hint av gjødsel. En sjakal ulte i det fjerne; lyden ble båret et stykke av gårde med vinden for så å svinne hen.

Gundert tenkte på moren – fingrene hennes som strøk nervøst over ansiktet hans som fuglevinger og fulgte hvert eneste ansiktstrekk da de tok farvel. Han tenkte på Olaf, forlatt for alltid i et land han knapt kjente; og han tenkte på vissheten om at en dag skulle han også begraves her. Brødre for alltid. Han tenkte på Devanna, den uskyldige renheten i ansiktet hans og hvordan gutten på uforklarlig vis hadde truffet en nerve dypt inne i ham.

For første gang siden Olafs død, kjente Gundert en fred i hjertet. Gud hadde gitt ham en ny sjanse med denne gutten – en surrogatsønn han kunne kalle sin egen. «Hvil i fred, Olaf,» hvisket han. Vinden stjal ordene fra leppene hans. «Mein Scatz, mein Liebling, farvel.» Han ble stående der helt til novisene kom for å lete etter ham. Regnet pisket ham i ansiktet mens han stirret på regnskyllet utenfor, lynet gnistret og knitret og skyene gråt alle de tårene han selv hadde holdt inne.

Gundert trappet opp undervisningen av Devanna, og hver søndag laget han en liste over hva han skulle lære uken etter. Historie og geografi, språk og litteratur – hver måned stilte han litt høyere krav, og hver måned strakte Devanna seg litt lenger. Gutten blomstret under pastorens veiledning. De andre barna i Nachimanda samlet seg nysgjerrig rundt Devanna når han hjalp Devi med leksene om ettermiddagene, og snart begynte han å lære dem alfabetet også. Han viste dem atlaset han hadde fått låne av pastoren, og pekte på Tyskland og England og alle øygruppene i øst. Han lærte dem diktene han hadde lært den uka, «Ahostoff goldun daffadils» etterlignet de, og Devanna struttet av selvtillit.

Plutselig gjorde det ikke lenger noe at han ikke vant noen av løpene som ble arrangert hvert år på de nypløyde, fuktige åkrene, eller at han aldri var den første til å klatre opp i mangotrærne eller at han aldri hadde vært bal battékara når de jaktet. En dag hadde til og med landsbyens bølle kommet bort til ham og spurt om han kunne lære ham noe englis? Devanna krympet seg instinktivt før han innså at ørefiken ikke kom.

Ingen var stoltere enn Devi. Ting hadde forandret seg mellom dem – nå som Devanna ikke lenger trengte å passes på hele tiden, begynte Devi å se opp til ham. Da tre gjøkunger falt ut av redet og lå og klynket stakkarslig under mangotreet, var det Devanna Devi gikk til; overbevist om at han visste hva de skulle gjøre. Når Muthavva maste og kjeftet, var det ham hun klagde til. Han lyttet tålmodig med et så grublende uttrykk i ansiktet at Devi ofte sluttet å klage og begynte å le isteden. Når de løp barbent gjennom åkrene var det Devanna som knelte forsiktig ved føttene hennes og plukket ut tornene som av og til satte seg fast i fotsålene hennes. Og han var den eneste som ikke lo og sa at hun var dum når hun tilsto at hun hatet alle former for armbånd og ankelringer.

Når Devanna tenkte tilbake på livet sitt, var det disse årene som fremsto som mest perfekte, en bekymringsløs tid, svøpt som den var i minnenes varme glød.

Den gangen sjakalen tok kyllingene … Eggene til to av hønene hadde klekket og gårdsplassen var full av myke kyllinger. Men en morgen våknet Devi og Devanna, ikke av kvitring, men av en kjeftende kakling fra hønsegården. De løp for å se hvor alt ståket kom fra og tittet nysgjerrig frem bak Thimmayas rygg der han sto og bannet over massakren. Sjakalen hadde drept på måfå og etterlatt seg et kaos av halvspiste fugler, innvoller og blodige fjær. Da Devi så hva som var igjen av kyllingene, begynte hun å gråte. Thimmaya la armene rundt henne, kysset henne på hodet og sa at hun måtte være en modig Coorg, men selv om hun tørket tårene, forble hun blek og spak.

Tayi sendte med dem rå mangobåter dyppet i salt til lunsj, som en ekstra godbit, og Muthavva festet sine sølvankelringer rundt Devis ankler, men Devis øyne var like tårevåte. Devanna prøvde å muntre henne opp på vei til skolen. «Se, Devi, se på de blomstene,» sa han og pekte på noen orkideer som vokste mellom grenene på athitreet. «Se, Devi, se der» – spindelvev i det fuktige gresset, med duggdråper som glitret i trådene. Et plutselig glimt av en isfugl, boblene i elven som bar bud om en fet fisk på bunnen – ingenting muntret henne opp. Tukra, tjenestegutten som fulgte dem til skolen, kastet seg til og med ut i en tåpelig dans. Han hoppet rundt med hendene i siden og knærne mot hverandre, hoppet opp i luften og slo hælene mot hverandre, men Devi trakk ikke engang på smilebåndet.

Da fikk Devanna en idé. «La oss gi kyllingene en begravelse.»

Hun så på ham. «En begravelse? Hva mener du?»

«Overlat det til meg,» sa han og improviserte. «Det kommer til å bli en svært spesiell begravelse, det er det eneste jeg kan si.» Og endelig lyste Devi opp.

Senere den ettermiddagen samlet de alle barna til poleyatjenerne nede ved bredden av krepseelven. Devanna laget en slags flåte av greiner og blader fra banantreet mens Tukra fulgte spent med. De gravde ut de maltrakterte restene av kyllingene fra søppelhaugen, og svøpte de stive, små kroppene i silkekokongene som lå spredd rundt på bakken etter gresshoppenes hamskifte. De la kyllingene forsiktig på flåten og strødde ringblomstblader over dem. Devis lepper bevegde seg i en taus, inderlig bønn da hun sendte flåten nedover elven.

Flåten duppet langsomt inne ved elvebredden en stund. Devi bet seg i leppen og stirret nervøst på den. Så, som om den ble styrt av solstrålene som brøt gjennom skyene, begynte flåten å seile muntert nedover elven.

Devi stirret henført på flåten der den fløt av gårde, og ble stående helt til den siste silkekokongen hadde forsvunnet bak horisonten. Først da snudde hun seg mot Devanna.

Han kom aldri til å glemme det smilet hun ga ham da. Ansiktet hennes strålte, som om det ble opplyst innenfra av en, tjue, tusen gylne soler.