Christie Watson

Solfuglen

Roman

Oversatt av Jorunn Leite

TINY SUNBIRDS, FAR AWAY

Copyright © 2011 by Christie Watson

Norwegian translations rights by arrangement with

Sane Töregård Agency AB

Norsk utgave © 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsillustrasjon: Ghost

Foto: Girl in a red dress © Getty Images

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN  978-82-8205-308-2

ISBN 978-82-8205-137-8 (trykket)

Til Egberongbe-ene, som fikk meg til å forelske meg i Nigeria

Kapittel 1

Far var en høylytt mann. Stemmen hans kom inn i rommet før ham. Fra soveromsvinduet mitt kunne jeg høre ham ute i hagen eller på parkeringsplassen som var full av Mercedeser, eller ved kontoret til sikkerhetsvaktene eller ved porten, hvor det hang forskjellige skilt hver uke:

Ingen gateselgere

Gateselgere har kun adgang dersom de er tilkalt av beboerne

Grilling forbudt i hagen

Ingen overnattingsgjester: Husk, venner kan også være tyver

Og en gang, helt til mor fikk se skiltet og tvang far til å ta det ned, etter at han hadde ledd så høyt at veggene ristet:

Ingen seksuell omgang eller urinering i hagen

Vi bodde i Allen Avenue i Ikeja, i femte etasje i en boligblokk med sikkerhetsport, som het: «Better Life Executive Homes». Jeg elsket å sitte og se ned på gaten fra vinduet, på gateselgerne som gikk fram og tilbake med fargesprakende bøtter og kurver på hodet. De ropte alltid: «Chin-chin, chin-chin» eller «sandaler» eller «batterier» eller «brennevin». Hver dag, uansett hvor mange ganger jeg hadde sett ut av vinduet i løpet av mine tolv år, var det noe nytt som ble solgt, noe jeg ikke hadde sett før: skohorn, St. Michael’s undertøy, importerte Hello!-blader. Jeg elsket å se på kvinnene som gjemte seg under paraplyene sine, med bein som stakk fram som tykke yams. Eller mennene med skinnende gullkjeder rundt halsen, som satt på panseret til BMW-ene sine, og kvinnene med vestlige klær som flokket seg omkring dem som stjernene rundt månen. Kvinnene gikk i klesbutikker, og mennene gikk inn og ut av puber og kinesiske restauranter, alltid med en hånd i lommen, klar til å ta opp flere naira.

Noen ganger kom mor farende inn i rommet og dyttet meg vekk fra vindusposten og åpnet vinduet for å slippe ut den kalde luften og inn den varme, og med den luktene fra markedet like ved, kloakk fra den åpne rennesteinen, fersk fisk, rått kjøtt, akara, puff-puff og suya. Lukten gjorde meg kvalm og sulten på en gang. «Ikke se på mennene,» sa mor. «Jeg skulle ønske de kunne gå et annet sted og bruke pengene sine.»

Men det fantes ikke noe annet sted. Allen Avenue var den rikeste gaten i Ikeja, og den med flest butikker. Hvis du hadde penger, var det her du brukte dem. Og hvis du var rik, slik som oss, bodde du her. I Allen Avenue hadde hvert hus sin egen generator. Duringen fra generatorene var konstant, dag og natt. Gatene omkring oss hadde ikke strøm i det hele tatt. Der la folk seg med en gang det ble mørkt, og, ifølge min bror Ezikiel, laget altfor mange barn. Men Allen Avenue var godt opplyst. Folk lot TV-ene og radioene stå på hele natten, som for å demonstrere at de hadde råd til å sløse med strømmen.

«Hei! Hei, du! Jeg trenger såpe.»

«Topp kvalitet. Antibakteriell såpe. Veldig fin, bra for huden. Gjør huden din myk og glatt, mama. Kjent merkevare. Importert fra USA.»

Mor vinket med hånden, og den høye kvinnen med den blå og hvite plastbaljen med såper gikk langsomt mot porten. Hun forhastet seg ikke. Det var det ingen som gjorde. Selv ikke da det gikk opp for de andre selgerne at mor ville kjøpe såpe. At hun hadde penger å bruke. De tittet opp mot vinduet og ropte ut innholdet i baljene og kurvene og brettene sine: appelsiner, flaskevann, viltkjøtt, vekkerklokker, underskjørt, Gucci-vesker.

Men fra der jeg satt, trengte jeg ikke høre på dem.

Jeg kunne se alt.

Far jobbet som regnskapsfører på et kontor fullt av ministere inne i sentrum av Lagos, og han måtte dra svært tidlig om morgenen hver dag for å unngå den verste køen. Ezikiel sto opp ekstra tidlig for å se far før han dro på jobb, selv om han var fjorten år og ingen morgenfugl. Han likte å sitte på fars side av sengen ved siden av klærne som var lagt omhyggelig fram på sengen for ham og se på at han kledde seg, rekke ham slipset, mansjettknappene og armbåndsuret. Mor uffet seg høyt ned i puten før hun svingte de lange beina ut av sengen mens far plystret og ertet henne. Det er som å sove ved siden av en haug med nåler, sa han, spisse og beinete, som stikker meg hele natten igjennom. Mor uffet seg enda høyere, og noen ganger sugde hun inn luft gjennom sammenbitte tenner. Hun var heller ingen morgenfugl.

Vi spiste frokost sammen. Far spiste Bare Varm Mat, men den var lunken, noe som gjorde at Bare-Varm-Mat-regelen hans virket tåpelig. Ezikiel og jeg spiste frokostblanding eller rundstykker med syltetøy, som mor hadde tatt med seg fra jobben sin på Royal Imperial Hotel. Etter at hun hadde tatt på seg uniformen sin, marineblått skjørt og hvit bluse, og malt munnen sin med den lille penselen, laget mor kaffe til far, ekstra søt med varm, kondensert melk. Så kysset hun far på munnen. Når far kysset mor, fikk han den samme rødfargen på leppene sine, og han tøyset og snakket med damestemme så vi måtte le. Far lo høyest av alle. Han lo alltid ved frokosten, helt til munnen ble fylt opp av mat, eller til naboen, som ikke begynte på jobb før klokken ni, dundret i veggen med knyttneven.

Etter at far og mor hadde dratt på jobb, gikk Ezikiel og jeg til International School for Future Leaders, som hadde så blanke gulv at jeg kunne se speilbildet mitt i dem. Bestevennen min Habibat og jeg likte å sitte ved fontenen i lunsjpausen og ta av oss skoene og sokkene og dyppe føttene i det kalde vannet. Ezikiel likte klubbene og foreningene: sjakklubben, latinforeningen, vitenskapsklubben. Vi elsket skolen. Vi likte marmorgulvene, den kjølige luften, takket være klimaanlegget, og den store gressbanen som så ut til å fortsette i det uendelige.

Det var nesten mørkt når far kom hjem. Vinduet mitt var lukket og airconditionen sto på fullt, men jeg kunne likevel høre skrittene hans utenfor, slamringen med døren, nøkkelen hans i låsen. Ezikiel hoppet opp fra sengen min, der han hadde ligget og lest. I farten mistet han boken på gulvet, og den åpnet seg på en side med et bilde av en mann uten hud, som viste kroppen innvendig med piler som pekte på de forskjellige delene: tykktarm, tolvfingertarm, lever.

Skrittene til far lød gjennom gangen før døren fløy opp. «Unger, hvor er dere? Hvor er dere, rakkerunger?»

Mor hatet at far kalte oss unger.

Far løsnet på slipset idet Ezikiel kom løpende bort til ham og fulgte etter ham inn i stuen.

«Jeg fikk toppkarakter på staveprøven, og læreren sier at jeg er den flinkeste i latin. Den flinkeste han noen gang har hatt.» Ezikiel snakket så fort at han ble andpusten. Neseborene videt seg ut.

Jeg sto helt inntil ryggen til Ezikiel. Selv om Ezikiel var bare to år eldre enn meg, var han allerede et hode høyere. Øynene mine var på nivå med det nederste av nakken hans, der beina stikker ut. Jeg så ikke at far satte seg på kne, men jeg visste det likevel. Hver dag satte han seg på kne for at vi skulle klatre opp på skuldrene hans, en på hver side. Så løftet han oss opp mot taket, kastet oss i luften. Han var alltid i godt humør når han akkurat hadde kommet hjem.

Far sto der og lot som om han vinglet og kom til å miste oss, men jeg visste hvor sterk han var. Ezikiel hadde fortalt meg at han hadde sett far holde bilen oppe med bare én hånd, slik at Zafi, sjåføren vår, fikk skiftet dekk.

Vi lo og lo der vi satt på skuldrene til far og kilte ham bak ørene. Latteren summet gjennom rommet som en sulten mygg. Latteren min lød høyt i ørene mine, så jeg kunne nesten ikke høre mor.

«Sett dem ned, for guds skyld, de er ikke småbarn lenger. Du kommer til å skade ryggen din!» Mor kom ut fra soverommet i morgenkåpe, med røde øyne. «Det er farlig!»

Mor likte ikke at vi satt på skuldrene til far, ikke engang da vi var mindre. Hun sa at det var fordi hun ikke likte tanken på at vi kunne falle, på at hun kanskje måtte ta imot oss, men jeg var sikker på at det var fordi hun ikke ville at vi skulle se den lille, skallede flekken på toppen av hodet hennes, den som kom til syne når håret var stramt, eller hyllen hvor hun gjemte en boks med lakris og et fotoalbum som vi ikke fikk lov til å se i.

Plutselig begynte Ezikiel å snappe etter pusten. Det var en lyd som var høyere enn TV-en, som viste en Nollywood film. Den var høyere enn latteren til far. Ezikiel rettet seg opp og slo hodet i taket. Jeg grep tak i armen hans.

«Se hva som skjer,» sa mor og bykset fram.

Far satte seg på kne, og jeg hoppet av og trakk meg unna idet Ezikiel sjanglet av. Han hadde alt begynt å hoste, og han slo seg hardt på brystet. Pusten var altfor rask, panisk, og hakkete. Mor satte seg ned på gulvet bak Ezikiel og holdt hånden sin på ryggen hans. Det røde i øynene hennes hadde forsvunnet inn i øynene til Ezikiel.

«Fort,» ropte hun til far, som skyndte seg på beina. Mor strøk håret til Ezikiel og hvisket i øret hans mens hun gynget kroppen hans fram og tilbake, fram og tilbake.

I én bevegelse åpnet far kommodeskuffen og fant en blå inhalator, tok av lokket og ga den til mor, som puttet den i munnen til Ezikiel og trykket to ganger på toppen.

Innsiden av munnen til Ezikiel var blå.

«Skynd deg og hent papirposen som ligger på kjøkkenbenken.» Mor trykket på inhalatoren igjen. Hun fortsatte å gynge.

Jeg løp inn på kjøkkenet. Den brune papirposen på benken var full av chili. Jeg så meg om etter en annen. Øynene mine var ikke raske nok. De sveipet over kjøkkenet, men alt var uklart. Jeg kunne høre den gispende pusten til Ezikiel, og jeg følte mors panikk i halsen.

Det var ingen andre poser. Hva skulle jeg gjøre? Jeg var tolv år. Jeg var gammel nok til å vite at chili bør behandles med forsiktighet. Jeg så på dem. De var hele og uskadede. Jeg pustet dypt inn, tok sjansen på at peppersaften ikke hadde satt seg i papiret, tømte posen og løp tilbake.

Ezikiel satt sammenkrøket over inhalatoren, mor satt bak ham og holdt ham oppe og far satt bak henne igjen. Far hadde armene om dem begge. Da jeg løp bort til dem, la han armene om meg også.

Mor tok den brune papirposen fra hendene mine og plasserte den over nesen og munnen til Ezikiel. Det tok noen sekunder, men så begynte det å vokse greiner ut fra de røde trærne i øynene hans. Tårene falt som små blader på posen. Han dyttet den vekk.

Mor lente seg fram og luktet på posen.

Hun ga meg et blikk som sa: «Dumme jente.»

Jeg sa ingenting.

Far lente seg fram mot mor og strøk ansiktet hennes, akkurat over den bekymrede rynken i pannen. «Det kommer til å gå bra,» sa far med høy stemme, en stemme som hørtes så sikker ut at rynken ble litt mindre dyp. Armen hans holdt fastere om ryggen min.

Far hadde rett. Han hadde alltid rett. Pusten til Ezikiel ble langsomt bedre. Trærne forsvant og gispingen stilnet. Mor luktet på posen en gang til og plasserte den så over munnen og nesen hans igjen, og tok den bare vekk for å gjøre plass til inhalatoren. Pusten til Ezikiel ble mer og mer regelmessig og jevn, og huden på halsen ble ikke sugd innover lenger. Jeg betraktet neseborene hans til de ble flate igjen, midt i ansiktet, og huden hans til den skiftet farge fra dagslys til skumring til natt.

Far var en høylytt mann. Jeg kunne høre ham brøle inne i leiligheten til naboen der han diskuterte fotball med doktor Adeshina og drakk så mye Rémy Martin at han ikke klarte å stå på beina. Jeg hørte ham synge når han kom hjem fra Everlasting Open Arms House of Salvation Church, på en buss hvor noen hadde skrevet: «Opp med Jesus, ned med Satan.» Sangen nådde ørene mine helt opp i femte etasje. Fra vinduet mitt kunne jeg se bussjåføren og pastor King Junior bære far mot døren, fordi han ikke klarte å gå i det hele tatt.

Hvis far prøvde likevel, ble det bare enda verre. Det virket ikke som om han hadde noe begrep om hvordan man kunne bevege seg rolig, og når han prøvde på det, fordi mor sa at hodet hennes verket, ble det bare enda mer rabalder.

Vi var så vant til den høye stemmen til far at den begynte å bli lavere. Ørene våre tilpasset seg og tok på seg beskyttelse, som solbriller, hver gang far kom hjem. Så da vi gikk på markedet tidlig en lørdag morgen og vi visste at far skulle være på kontoret hele dagen og jobbe med en viktig klient, trengte ikke ørene våre solbriller. Og da mor oppdaget at hun hadde glemt lommeboken og måtte snu og gå hjem igjen, fungerte ørene våre helt fint. Jeg hørte skravlingen til kvinnene på markedet, trafikken og gateselgerne i Allen Avenue og summingen i den elektriske porten idet den slapp oss inn igjen. Jeg hørte skrittene våre på teppet i gangen og nøkkelen til mor i låsen. Jeg hørte skapdøren som ble åpnet da Ezikiel og jeg lette etter kjeksene i kjøkkenskapet.

Og så hørte jeg den høyeste, mest grusomme lyden jeg hadde hørt i hele mitt liv.

Det skar i de ubeskyttede ørene mine. Jeg prøvde å sette på dem solbrillene, skru ned lyden, slå dem av. Far må ha vært der, jeg kunne høre ham brøle.

Far var en høylytt mann.

Men det var mor som skrek.

Kapittel 2

En måned senere hadde skrikingen stilnet såpass at vi kunne skjelne ordene som mor og far sa til hverandre.

«Jeg mente det ikke,» sa far.

Ezikiel og jeg holdt hverandre i hendene og lyttet innenfor døren til soverommet. Jeg så for meg uttrykket i ansiktet til mor, stivt og uforsonlig, med spisse armer i kors over det nesten flate brystet.

«Du er en lus,» svarte mor, med en stemme som var mye klarere enn vanlig.

Jeg klemte hånden til Ezikiel og ønsket inderlig at mor ville mykne, at hun ville tilgi. Men jeg kjente mor.

«Jeg skal bo med henne,» sa far. Dunsten av palmevin fulgte lyden av stemmen hans.

Noen sekunder senere smalt det i døren. Jeg kunne høre at far gikk nedover gangen med de høylytte skrittene sine og trykket på knappen til heisen med den høylytte fingeren sin og bannet med den høylytte stemmen.

Så ble det stille.

En måned senere sluttet mor å jobbe på Royal Imperial Hotel. Hun sa at eierne bare ansatte gifte kvinner. Etter at far dro, torde jeg ikke å spørre om noe.

Jeg torde ikke å spørre om hun ikke var gift med far lenger.

Hun hadde alltid dratt på jobb ved soloppgang, bortsett fra på søndager. Men på søndagene sto hun opp før solen likevel, og klaget over at kroppen hennes bare Var Vant Til Det. Hun hadde alltid laget frokost til oss. Hun hadde alltid kysset oss på hodet før hun dro av gårde på jobb, og hun kysset far på munnen, iblant to ganger. Men far var borte.

Først sluttet hun å lage frokost til oss.

Så sluttet hun å ta på seg leppestift med den lille penselen.

Så sluttet hun å kysse oss på hodet når hun vekket oss om morgenen.

Isteden ropte hun navnet mitt: «Blessing!» etterfulgt av «Ezikiel!» som om det hadde skjedd noe fælt.

Og en dag fortalte hun oss at far hadde sluttet å betale husleien og at vi kom til å bli kastet ut av leiligheten. Hun sa at «Better Life Executive Homes» hadde høy leie og at det bare var rike menn som hadde råd til å bo der, og at hun ikke var mann, hun var kvinne, ikke engang en kvinne med jobb. Det var ingen mulighet for at vi kunne klare å betale leien.

Og fordi vi ble kastet ut, måtte vi flytte til bestefar Alhaji.

Jeg skjønte ikke hvorfor noe av dette skjedde, men jeg var redd for å spørre.

Jeg hadde aldri møtt besteforeldrene mine. De bodde en dags kjøretur borte, like ved Warri i Nigerdeltaet. Mor fortalte oss en gang at foreldrene hennes ikke ville at hun skulle gifte seg med far, eller noen annen yoruba-mann.

«Har du blitt venner med bestemor igjen?»

«Vi har da aldri vært uvenner,» sa mor. Hun hadde lagt fram to store kofferter på sengen, og gjorde dem rene innvendig ved å tørke dem med en gul svamp. «Kun det viktigste,» sa hun da hun la merke til at jeg glante på koffertene. Håret hennes var matt og ukjemmet. Hun lignet de kvinnelige gateselgerne som gikk oppover og nedover gaten, de uten sko på føttene.

«Men de har aldri vært på besøk. Og vi bor så langt fra hverandre.»

«Mødre og døtre er aldri langt fra hverandre,» sa mor, «uansett hvor lang avstanden mellom dem er.»

«Men selv om dere ikke er uvenner,» sa Ezikiel, «så er det ikke trygt i Warri. Og landsbyene utenfor er mye verre! Sumplandsbyer! Jeg googlet Warri på internettkafeen. Oljebunkring, gisseltaking, sykdom, våpen og fattigdom. Hva med astmaen min? De brenner giftige gasser i luften! Det er ikke et trygt sted å bo.»

Jeg følte panikken i stemmen til Ezikiel. Den fikk ordene til å høres sinte ut.

«Jeg vokste opp der,» sa mor. «Og det var helt trygt. Mer enn trygt, faktisk. Jeg elsket å bo ved Warri. Det var et flott sted å vokse opp. Men nå får jeg nok ikke så mye tid til moro. Jeg kommer til å ha mer enn nok med å prøve å skaffe meg en jobb. Men helt ærlig, Warri har en egen stemning, det var virkelig fint å bo der.»

«Vel, da har det forandret seg. Det er farlig. I hele deltaet. Og hvis vi ikke blir skutt, kommer bakteriene og parasittene til å gjøre ende på oss.» Ezikiel ristet på hodet og forsvant inn på soverommet. «Dra-cunc-ul-ia-sis,» ropte han. Jeg tittet inn gjennom døren. Han leste fra Encyclopaedia of Tropical Medicine. «Schis-to-soma-haem-at-ob-ium.» De latinske ordene hørtes enda lengre ut, slik som han ropte dem. «Parasitter! Denne gjør urinen din rød av blod! Leish-man-ia-sis, Lymph-at-ic-fil-ar-ia-sis. ’Parasittene, som holder til i elvevannet, graver seg gjennom huden, arbeider seg vei inn i lymfesystemet og kan i verste fall føre til organsvikt!’ Hører dere?»

«Du kommer sikkert til å like deg hos Alhaji,» ropte mor tilbake etter en stund. «Eller kanskje ikke. Vi har uansett ikke noe valg.» Hun begynte å gråte igjen. Det var uvanlig at mor sa imot Ezikiel. Og det var enda mer uvanlig å høre henne gråte. Jeg tittet inn gjennom døren til soverommet igjen og ga Ezikiel et blikk som fikk ham til å lukke boken, krølle seg sammen på sengen og slå de lange armene om knærne.

Jeg hadde ikke lyst til å dra fra Lagos. Alle minnene om far var knyttet til leiligheten eller hagen. Jeg husker at jeg kjente en skarp smerte like ved skulderen. Jeg klarte nesten ikke å bevege armen. Jeg klarte nesten ikke å puste.

«Tenk om han kommer tilbake,» sa jeg ut i luften.

«Er det den eneste grunnen til at du ikke vil dra? Vet du i det hele tatt hvor vi skal? Det er parasittene du burde bekymre deg for. Og hva med allergien min? Det er så langt ute i bushen at de sikkert ikke har legekontor der engang!»

«Hvis vi drar, kommer vi til å glemme alt. Om far, mener jeg.»

«Hva er det du snakker om?»

«Hvis vi blir her i leiligheten, kommer vi til å huske far bedre, selv om han aldri kommer tilbake.» Jeg tok en pause for å svelge klumpen i halsen. Jeg tittet ut av vinduet og ned på gaten.

«Et menneske blir en del av omgivelsene sine,» sa jeg til Ezikiel.

Ezikiel himlet med øynene og sukket, før han la den lange armen sin om skuldrene mine.

Senere lot jeg hånden gli over murveggen og kjente den glatte huden til far som var kald selv på de kokende varme ettermiddagene. Jeg smakte på tannbørsten hans, som jeg hadde gjemt unna etter at han dro, så mor ikke skulle kaste den i søppeldunken. Enten tannbørsten eller munnen min var for tørr. Jeg fant fotsporet til far i den røde jorden bak den elektriske porten og plasserte foten min inne i det. Foten min så altfor liten ut. Det var altfor stille. Jeg hadde lyst til å skrike.

Det var Zafi, sjåføren vår, som hadde lært Ezikiel og meg å snakke izon. Før hadde vi bare snakket engelsk og noen få fraser yoruba, språket til far. Mor smilte da hun hørte oss snakke morsmålet hennes. Det var derfor hun lot Zafi bli hos oss så lenge, selv om han hadde bare ett øye og en fot på grunn av det Ezikiel kalte: «ubehandlet diabetes». Han var heldig med at den gjenværende foten var så lang: Han hadde lært seg kunsten å kjøre med tåen på gassen og hælen på bremsen. Zafi ble værende hos mor etter at far dro. Han sa at far hadde en ny sjåfør nå, med to velfungerende øyne og to velfungerende føtter, og at han ikke kom til å kreve betaling før mor fant seg nytt arbeid. Men egentlig trodde jeg ikke at han ville finne noen andre som ville ansette ham som sjåfør.

Zafi hostet hele veien ut av Lagos. Turen skulle egentlig ta en dag, men køen ville ingen ende ta, og det virket som om dekkene klistret seg til veien som om heller ikke de ville dra. Til og med girkassen stemte i og gjorde tredje gir til revers og revers til tredje gir. Vi kjørte hele veien ut av Lagos med girspaken pekende rett bakover. Den pekte rett på mor som en lang finger. Med en gang vi forlot Allen Avenue, ble det slutt på duringen fra generatorene, og jeg følte blodet skyte opp i hodet. Øynene mine sved. Hele høyresiden min verket. Jeg undret meg over om dette var yoruba-siden min.

Vi kjørte forbi den egyptiske restauranten hvor det satt noen menn utenfor ved de små bordene og spilte ayo. Vi satt i kø i veikrysset rett overfor radiostasjonen, hvor far alltid irriterte seg over trafikken. Ved Oregun Road tok vi av mot sekretariatet og passerte Eleganza-bygningen. Vi kjørte en halvtime på motorveien, som vi fulgte helt til Ore Road. Ingen sa et ord.

Far sa alltid at Ore Road var den farligste veien i hele Nigeria. Vi svingte unna veltede lastebiler og dumpet ned i store hull som svelget bilen hel. Veien var delt av en betongbarriere og et metallrekkverk, men det stoppet ingen. Bilene klatret over betongen til de nådde toppen og gled ned på den andre siden for å fortsette i full fart rett imot trafikken. Andre biler svingte unna og krasjet og skled og skrenset. Jeg kunne ikke se ansiktene til de som satt i de andre bilene, men jeg tenkte at de sikkert hadde lukkede øyne, akkurat som mor.

Vi stoppet ved Ore for å løpe inn i skogen og tisse. Jeg vred meg på forskjellige måter, men klarte ikke å unngå at det kom på anklene mine. Ezikiel lo. Mens vi gikk langsomt tilbake til bilen, lyttet jeg til stemmene omkring oss. Språket hørtes fremmed ut. De snakket yoruba, men det var blandet med ord som jeg ikke kjente. Jeg snakket izon, yoruba og engelsk, til og med litt pidginengelsk, som mor kalte dårlig engelsk. Men likevel var det mange av ordene jeg ikke forsto. Jeg holdt hardt i armen til Ezikiel. Alle glante på oss. Det minnet om første skoledag: Selv om du prøvde å gjøre deg usynlig, kunne alle se at du var ny og fremmed og annerledes.

Jeg lyttet iherdig til disse siste yoruba-stemmene. Jeg lyttet etter far. Jeg videt ut ørene. Men han var ikke der.

En veltet lastebil blokkerte veien, og vi satt i timevis og ventet på at køen skulle løse seg opp. Jeg så på mennene som sto langs veikanten og selgerne som solgte bananer, kokebananer, yams og ved. Noen hadde forlatt bilene sine i veikanten, noe som gjorde ventetiden enda lenger. Alle ropte og skrek. De banket med knyttnevene i bilpanserne. De tutet i hornene. Folk var lei av å vente. Men ikke vi. I bilen vår var det helt stille. Zafi hadde til og med sluttet å hoste. Vi ventet og ventet uten å tenke over hvor forferdelig lang ventetiden var.

Til slutt ble det kveld og trafikken løsnet. Jeg hadde aldri vært lenger enn Ore. Jeg hadde aldri vært utenfor yoruba-området, som er området til fars folk. Idet vi kjørte vekk hadde jeg lyst til å snu meg og se tilbake, men jeg så på mor isteden, som satt der med lukkede øyne.

Da jeg våknet, hadde jeg en smerte i nakken. Det verket helt opp til øret. Jeg prøvde å rette opp hodet, men smerten gjorde det umulig, så jeg vred hodet bakover mot Ezikiel isteden. Han sov med munnen på vidt gap. Halsen hans var rødere enn vanlig. Han var alltid syk. Jeg kunne ikke huske at det noen gang hadde gått en hel uke uten at Ezikiel hadde hatt et astma- eller allergianfall, eller en hals- eller lungeinfeksjon. Mor sa at han var født med dårlig helse. Jeg var for ung til å huske den første gangen han spiste kjøtt som var stekt i peanøttolje. Men mor hadde fortalt historien så mange ganger at jeg følte at jeg husket den likevel. Ezikiel var to år. Til da hadde han levd på havregrøt og melk. Det var før mor fant ut at hun måtte steke maten til Ezikiel i vegetabilsk olje. Hver gang Ezikiel ble tilbudt kjøtt eller fisk som var stekt i peanøttolje, skrek han som om kroppen hans visste hva som var i vente. Da han var to, hadde far akkurat kjøpt en stavmikser til mor. Hun blandet kylling stekt i peanøttolje med litt pepper og dyttet en liten skje inn i munnen hans. Ezikiel slukte maten. Far og mor lo. Jeg vet ikke hvor jeg var akkurat da, jeg lå sikkert og sov, siden jeg var nyfødt. Plutselig ble ansiktet til Ezikiel rødt og opphovnet og han fikk blemmer i huden. Mor skrek. Mor sa at det som skjedde videre, skjedde langsomt. Først hovnet ansiktet hans opp, så armene, og så ble tungen større og større helt til det ikke var plass til luft i munnen hans. Han ble blå. Heldigvis var doktor Adeshina hjemme. Han stakk en sprøyte med medisin i beinet til Ezikiel. Han fortalte far at Ezikiel var allergisk mot nøtter. Han reddet livet til Ezikiel. Kanskje det var derfor Ezikiel ville bli lege.

Det var fortsatt mørkt ute, men himmelen hadde skiftet farge. Jo lenger vekk fra Lagos vi kom, jo lysere ble himmelen, helt til vi var i utkanten av Warri. Da var det blitt så lyst at det så ut som om det var dag. Stjernene var like store som knyttneven min, og det så ut som om de beveget seg. Månen var så stor at vi kunne se den ujevne overflaten, som en hullete vei i Lagos. Idet vi nærmet oss Warri, ble himmelen enda lysere. Jeg så en flamme som brant i det fjerne. En diger fakkel som fikk himmelen til å se hissig ut.

«Oljebrønner,» sa Zafi. «De brenner gassen fra oljen.» Han begynte å hoste igjen.

Da vi kjørte gjennom Warri, sperret jeg opp øynene alt jeg klarte for å få med meg alt, for å få med meg alt det fremmede. Vi stoppet i en ny kø, og jeg hørte lyden av fugler som sang høyt. Jeg tittet opp på himmelen, men så ikke annet enn støv og luft. Da gikk det opp for meg at det ikke var fugler. Det var mennesker som snakket, lavt, så høyt, så lavt igjen. De snakket pidginengelsk, blandet med et annet språk. Jeg forsto ikke et eneste ord. Til og med pidginengelsken hørtes annerledes ut. Vi kjørte forbi høye bygninger med små butikker i første etasje langs veien, og store, forlatte områder, kjøpesentre og markeder. Men jeg så ingen slum i Warri, slik som Makoko under den store broen i Lagos, hvor stanken av fisk og søppel er så sterk at den fyller nesen og blir der hele dagen. Jeg så heller ikke noe område som lignet Victoria Island, hvor rike, hvite menn handler i butikkene og bor på femstjerners hotell slik som det mor jobbet på. Det var heller ingen Allen Avenue, hvor du kunne spise kinamat og handle designerklær. Jeg lukket øynene og snuste i luften. Det luktet som en bok som ikke hadde vært åpnet på mange år, og det luktet røyk, som om bakken var svidd.

På den andre siden av Warri var det ikke annet enn skog på hver side av veien. Jeg lukket øynene og prøvde å huske ansiktet til far. Det hadde allerede begynt å forandre seg. Det begynte å bli uklart. Han hadde et arr over det ene øyebrynet, det husket jeg selvfølgelig. Men jeg hadde allerede glemt hvilket øyebryn det var.

Til slutt kjørte vi forbi en sovende landsby og nedover en hullete vei, før vi stanset foran et stort, inngjerdet område med port. Det første jeg så, i lyset fra frontlyktene, var en høne som var merket med en flekk rødmaling. Hønen stoppet rett foran bilen, uten å gjøre noe tegn til å flytte seg. Så, akkurat i siste øyeblikk, flakset den vekk med et skrik. Ved porten lå en hund og sov, sammenkrøllet som en cashewnøtt. Den lå der helt urørlig og våknet ikke engang da vi kom. Porten var av rustet metall med skarpe tagger. Toppen av porten og gjerdet var dekket av piggtråd og glasskår. Jeg hørte noen som ropte: «Eh! Eh!»

En kvinne åpnet porten og kom ut med en parafinlampe. Jeg skjønte med en gang at det var bestemor: Hun hadde den samme flatklemte nesen som meg. Hun hadde det flateste, rundeste ansiktet jeg noen gang hadde sett. Bestemor var veldig lav, men hun så høy ut helt til vi klatret ut av bilen, en etter en.

En gammel mann kom også ut av porten. Han var bare halvparten så stor som bestemor. Han hilste mor med et nikk. Men han rakte ikke fram hånden. Ansiktet hans var like rynkete som t-skjorten min. Mor falt på kne og bøyde hodet, helt til han sa: «Reis deg.»

Mor reiste seg og tok et skritt bakover, fortsatt med bøyd hode. «Takk, Alhaji, sir,» hvisket hun på izon.

«Velkommen, datter.»

Bestefar!

Bestemor strakte ut armene etter mor. Hun klemte henne hardt og kysset hodet hennes. Jeg hadde aldri sett noen kysse hodet til mor før. Mor hulket, bare en gang, og trakk seg vekk.

«Ezikiel,» sa bestemor. «La meg få se på den store, sterke gutten vår.» Hun klemte Ezikiel og strøk ham på den beinete ryggen.

Jeg ble stående ved bilen og rakte ut hånden mot bestemor. Bestemor tok ikke hånden min. Hun bare så på meg, så dypt at det føltes som om hun kunne se rett gjennom huden min, helt inn til beinet.

Vi fulgte etter bestemor inn i huset, hvor jeg kunne se mange mennesker som satt rundt omkring. Jeg la merke til en jente på min egen alder og fikk lyst til å spørre hvem hun var, men jeg torde ikke si noe. Det var altfor mørkt. Det var altfor stille. I Lagos var vi bare fire stykker i huset, men det var alltid liv og røre, alltid travelt. Her var det fullt av mennesker, men det var helt stille. Det var ingen som snakket eller lo, ingen musikk, TV eller radio, ingen durende generator. Jeg kunne høre min egen pust. Jeg kunne høre den pipende pusten til Ezikiel, helt nederst i ryggen hans.

Vi gikk inn i et rom, og bestemor pekte på noen plaststoler rundt et lite trebord. På bordet sto et brett med fire glass og fire dype tallerkener. Bestemor tok med seg tallerkenene. Hun åpnet en dør som førte ut til baksiden av huset. På en metallplate på bakken var et bål og en gryte. Den putret som brystet til Ezikiel.

Bestemor tok opp en diger sleiv fra den støvete bakken. Hun øste opp litt suppe i hver tallerken og ga oss. Vi tok med tallerkenene inn i huset igjen og satte oss på plaststolene. Bestemor fulgte etter oss med en boks i hendene. Hun åpnet boksen og tok ut fire hvite kuler innpakket i plast. Vi hadde selvfølgelig smakt most yam før, det var livretten til far, men her var det helt annerledes. Vi hadde ikke vasket hendene i noe annet enn en bøtte vann uten såpe, og jeg følte at skitten fra veien satt i fingrene mine enda. Jeg tenkte på parasittene til Ezikiel. Bestemor så på meg. Jeg dyppet yamen i fiskesuppen og puttet den i munnen. Tungen min brant av pepperen, og et lite bein satte seg fast i halsen min og fikk meg til å hoste høyt, mange ganger i det stille huset. Jeg var ikke sulten, maten smakte rart og fingrene mine var fulle av parasitter, men jeg syntes ikke jeg kunne la det bli igjen noe. Magen min var hissig. Jeg klarte ikke slutte å tenke på skitten på hendene mine, mangelen på såpe og den moste yamen som ikke smakte som most yam.

Jeg så at Ezikiel satt og studerte suppen. Laget på toppen var rødt av palmeolje, men vi visste ikke om bestemor hadde stekt fisken først. Han tittet opp på mor og bestemor med kulen av most yam i hånden, svevende et sted midt imellom munnen og tallerkenen.

Mor nikket forsiktig. «Det er trygt,» sa hun.

«Moren din har fortalt at du er allergisk mot nøtter,» sa bestemor på engelsk. «Fisken er ikke stekt i peanøttolje, bare kokt i palmeolje. Eh! Jeg prøvde å steke den i palmeolje, men ble nesten blind av osen! Men fisken er fersk. Jeg betalte ekstra. Så vi trenger ikke bekymre oss for sykdommer, selv om den ikke er stekt først.»

Ezikiel bøyde hodet over tallerkenen. Han dyppet yamen i suppen så forsiktig at bare den ene siden ble oransje. Jeg kunne kjenne den pipende pusten mot armen, gjennom ermet på t-skjorten.

Etter middag fulgte bestemor oss til soverommet vårt. Rommet var helt tomt for møbler, bortsett fra en madrass med trekk, uten sengetøy. Jeg så meg rundt i rommet. En madrass! Det gikk opp for meg at det var meningen at alle tre skulle dele rommet. Jeg, mor og til og med Ezikiel. Og enda verre: Vi måtte dele seng. En madrass på gulvet. Jeg kjente yamen forlate magen og komme opp i halsen igjen.

Det var ingen pute, ikke noe teppe, ikke noe myggnett. En høy, elektrisk vifte sto inntil den ene veggen. Ledningen hang slapt ned, som om den hadde gitt opp alt håp om elektrisitet. Jeg så meg omkring etter stikkontakter og lyttet etter lyden av en generator. Men det var ingen during å høre. De måtte da vel ha generator? De kunne vel ikke være avhengige av NEPA? Det betydde i så fall at vi måtte klare oss uten strøm flere dager i strekk. Jeg kunne ikke tro det. Ingen strøm! Deilige, kalde ting raste gjennom tankene mine: kjøleskap, brus, vifter, aircondition.

Jeg tenkte på alt jeg hadde gjort som sikkert fikk far til å dra fra oss. Jeg tenkte på den gangen jeg klaget over at han jobbet for mye. Jeg klaget alltid. Med en gang han kom hjem fra jobb. Jeg tenkte på alle de gangene jeg maste på ham om å ta med meg og Ezikiel for å bade, selv om han sikkert var sliten etter en lang dag på jobben. Jeg tenkte på den siste gangen far leste karakterboken min, da jeg fikk C i matte, som er yndlingsfaget hans. Jeg lukket øynene og kløp meg i armen.

Da jeg åpnet dem igjen, kunne jeg se at malingen på veggene flasset av. Over madrassen hang det et eneste, snirklete, arabisk ord i en gullramme som var knust i det ene hjørnet. Jeg så koffertene våre, som virket splitter nye her i dette rommet, selv om de var minst to år gamle. Og jeg så støvet på gulvet og hørte noe som raslet i krokene. Rommet luktet av desinfeksjonsmiddel.

Vi la oss på madrassen med klærne på. Jeg stirret på ryggen til mor. Jeg lå lenge og lyttet til pipingen fra Ezikiel. Selv om mor prøvde å late som, kunne jeg se at hun ikke sov. Hun pustet for fort. Til slutt akte jeg meg ned fra madrassen og listet meg bort til vinduet som var dekket av netting. Der ble jeg stående og titte ut. Himmelen var mye større. Den var overstrødd av de klareste stjernene jeg noen gang hadde sett, og luften var blå. Hagen var full av spisse figurer og skygger. Men himmelen var lys. Stjernene skinte så sterkt at da jeg lukket øynene, var de der enda, bak øyelokkene, som om kroppen min hadde svelget litt av himmelen.