Roger Pihl

Stein Inge Johannessen

SKYLDIG

– til det motsatte er bevist

Etterord av Asbjørn Rachlew, politioverbetjent Oslo politidistrikt

© 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

En del av personene i denne boken er anonymisert etter eget ønske.

Redaktør: Tiger Garté

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-309-9

ISBN 978-82-8205-157-6

 Kjære mamma,

Christian,

og alle venner.

Unnskyld.

Stein Inge.

Tilståelse

Jeg tilstår

Jeg tenker: Jeg kan ikke gjøre annet enn å tilstå. Jeg ser ingen andre veier ut av dette. Det er ingen selvfølgelig løsning, men det er den enkleste. Den beste. Den eneste mulige nå. Jeg har tenkt mye over situasjonen, og det eneste jeg kan gjøre, er å tilstå. Jeg ber betjenten om å få komme ut på gangen for å ringe til Øystein. Øystein har vært advokaten min i mange år. Jeg putter på en femmer og slår nummeret til advokatkontoret, der jeg treffer sekretæren hans. Anja. Jeg spør om Øystein er inne og det er han. Hun setter meg over.

Merkelig rolig, sier jeg:

«Øystein, jeg vil innrømme dette drapet. Jeg vil tilstå.»

«Jeg kommer opp,» svarer han. «Dette må vi snakke om.»

* * *

Tida står stille når jeg sitter i varetekt. Likevel har jeg dårlig tid. Dårlig tid uten å ha noen grunn til å ha det. Jeg måler ikke tida i dager. Ikke i timer eller minutter. Jeg måler tida i mellomrom. Fra én fengsling til en annen. Jeg har sitti seksten uker i isolat nå. Jeg sitter inne med brev- og besøksforbud. På rød lapp. Jeg er ansett for å være farlig og får ikke lov til å ha kontakt med de andre fangene. Jeg får ikke snakke med dem, spise eller trene sammen med dem. Jeg får lov til å veksle noen ord med de hyggelige fangevokterne, men ellers er jeg aleine.

Jeg venter. Jeg trenger ikke planlegge noe. Det gjør politiet for meg, og det er fortsatt to uker til neste fengslingsmøte. Da vil jeg bli varetektsfengsla for nye fire uker, så jeg kommer til å ha masse ledig tid framover. Jeg klarer ikke begynne på noe annet så lenge jeg veit jeg venter. Jeg venter på å spise. På å dusje. Å trene. På den neste handlinga. Jeg venter på advokatbesøk. Jeg venter på neste avhør. Snart. Om noen timer. Jeg skulle gjerne ha lest ei bok, men jeg er altfor opptatt med å vente. Bøkene har bare blanke sider. Jeg ser på TV, men får ikke med meg hva som skjer. Bildene bare flimrer forbi. Knappene er så nedslitt at jeg må bruke tuppen på en kulepenn for å bytte kanal. Jeg zapper fram og tilbake, men det er det samma programmet på alle kanalene. Venting tar tid.

Jeg ligger mye. I cella har jeg en seng, et lite kjøleskap, et bord og en stol. Dessuten har jeg eget toalett. Stort mer er det ikke plass til på ni kvadratmeter, for jeg må ha litt rom til å bevege på meg også. Gå tur. I taket henger en blass plastkuppel som har begynt å sprekke. Den henger litt skjevt. En seksti watts lyspære sprer et diffust lys over hjemmet mitt og kaster skygger på alle veggene, som har en gulfarge jeg tidligere bare har sett på sjukehus. Sola skinner rett gjennom gardinene som går i ett med veggene. Jeg har en oppslagstavle i kork. På den henger det ingenting.

Selv om jeg er aleine, har jeg et slags selskap i alle lydene. Jeg kan høre at dørene åpnes og lukkes når de andre skal ut. Jeg hører mange av de andre beboerne. Jeg hører prat og krangling, men hører ikke hva de snakker eller krangler om. Jeg hører fanger som får panikk og som slår i veggene. Jeg hører at de skriker og banner, men jeg forstår ikke hva de mener. Lyden gjaller i de nakne veggene. Hva er det de tror? At noen skal slippe dem ut?

Jeg ligger som sagt mye, men jeg går en del på tur også. Cella måler omtrent tre ganger tre meter, og jeg går fram og tilbake, midt på gulvet. Fram og tilbake. Tre skritt, og så må jeg snu. Tre nye skritt, og så må jeg snu igjen. Jeg kan gå slik lenge, en time i strekk. Jeg snur annenhver gang til høyre og til venstre, for ikke å bli svimmel. Det er fort gjort å bli ør hvis du hele tida snur til den samma sida. Jeg er ei bikkje som henter pinner. Jeg blir aldri lei. Fordi jeg er på rød lapp, går jeg ikke sammen med de andre fangene, men om kvelden får jeg lov til å bevege meg ute på gangen. Den er bredere og mye lengre enn cella. Jeg går fram og tilbake i gangen, mange meter. Jeg går med lange, seige kliv i trappa. Tar to og to trinn. Kikker ned på linoleumsbelegget på gulvet. Det samma som jeg har på cella. Det er møkkete, akkurat som resten av fengslet, og er i ferd med å brette seg opp i kantene mot veggene. Jeg forsøker å holde cella mi rein. Jeg vasker cella selv, for å gjøre den triveligere.

Jeg har en kartong med tunfiskbokser. Tunfisk i olje. Noen ganger sorterer jeg dem. De fulle boksene til venstre, de tomme til høyre. Når de står ved sida av hverandre, står det «tunfisk, tunfisk, tunfisk, tunfisk». Så går jeg litt igjen, fram og tilbake, deretter sorterer jeg boksene på nytt. De fulle boksene til høyre, de tomme til venstre denne gangen. «Tunfisk, tunfisk, tunfisk, tunfisk.» Nesten umulig å forstå når jeg har sagt det mange nok ganger. En gang kjøpte jeg en hel kartong tunfiskbokser. Da sto det utenpå kartongen med blå stempelfarge: «Tunfisk biter i olje.»

Når du er i tunfiskmodus, er det ikke lett å stille huet om til å snakke fornuftig og reflektert i avhør. Ikke om drapet.

«Nå Stein Inge,» sier politioverkonstabel Rune Norden, «har du tenkt mye siden sist?»

«Tenkt og tenkt,» svarer jeg trassig. «Jeg har ikke hatt tid til å tenke. Jeg har hatt det altfor travelt til å tenke.»

«Er du noe du ønsker å si?»

«Nei,» svarer jeg, «hva skulle det være? Det har ikke skjedd noe som helst siden sist.»

«Har du noen nye opplysninger til oss?»

«Nei,» svarer jeg igjen, «hva skulle det være? Jo, forresten. Jeg vil gjerne ha litt knekkebrød, tror du det er mulig å få det?»

De vil vite om drapet på Marius. De håper jeg skal fortelle hvorfor jeg drepte han, og om hvordan. Men jeg kan ikke, for jeg er uskyldig. Jeg veit jeg ikke har gjort det, men et vitne har sett meg komme fra åstedet med blodige klær. Med blod over hele meg, sier vitnet. Ravende, som i transe, nærmest bevisstløs. De stiller meg all verdens spørsmål, og jeg juger så det renner av meg. Jeg har gjort mye galt som jeg ikke vil bli tatt for, men jeg har ikke drept Marius. De sier jeg har motiv, de forteller at vitnet hevder Eva hadde vært utro med Marius. Det tror jeg ikke noe på. Vitnet sier også at Eva har vært utro med hele blokka i Konows gate. Det tror jeg heller ikke på. Eva ville aldri gjøre noe slikt mot meg.

Marius var en ålreit fyr. Vi var naboer i den samma oppgangen. Han blei norgesmester i kroppsbygging på åttitallet en gang, takket være mye hard trening kombinert med en god del doping. Av samma grunn mista han tittelen også. Marius var hekta på klokker og stoff, og selv om vi ikke vanka i det samma miljøet, hadde vi en del felles business. Marius gikk på heroin, kjøpte og solgte, det gjorde ikke jeg. Amfetamin var mer min greie. Speed. Jeg kunne bruke amfetamin flere ganger om dagen over flere dager når jeg var på kjøret.

De forteller meg på ny hva vitnet så. At jeg hadde kommet ut av leiligheten til Marius, med klærne fulle av blod. At jeg hadde gått mekanisk, stirrende tomt framfor meg. Jeg veit ikke hvor mange ganger de har fortalt meg det. Alle jeg får snakke med, viser at de tror jeg er morderen. Jeg sier jeg er uskyldig, men de svarer at i fengsel er alle uskyldige. Ordet uskyldig er uten verdi.

Unni Fries er den verste av dem. Politiadvokaten.

«Gjør det lettere for deg selv,» sier hun og mener jeg skal gjøre det lettere for henne. Sånn at hun kan få gullstjerne i boka.

«Du bestemmer selv hvor lenge du skal sitte med brev- og besøksforbud,» sier hun og gir meg et valg jeg ikke kan ta. Jeg skjønner hva hun mener. Hun mener at jeg ikke har en sjanse, og at jeg like gjerne kan tilstå. At hun kan gamet. Hun har tatt rotta på sånne som meg før. Hun skal knekke meg. Hun blir med i fangetransporten etter nok et resultatløst avhør. I bilen forklarer hun hvor kjipt hun skal gjøre livet for meg. Sånn off the record.

«Hvordan er det å sitte på Kongsvinger?» spør hun. «Er det koselig på forbud?»

Omtanken er hyklersk. Hun går ut av bilen. Ønsker meg god tur tilbake, men mener det ikke. Smiler det falske smilet sitt. Jeg får lyst til å si masse, men kommer ikke på noe å si. Jeg får lyst til å si «drittsekk,» men jeg finner ikke ordet.

Jeg har begynt å våkne om nettene, jeg setter meg opp med et rykk. Jeg tror jeg kanskje kan ha drept Marius likevel. Alle sier det, alle veit det. De må jo vite noe som jeg ikke veit? Jeg tror faktisk at jeg har drept Marius. Jeg er helt aleine. Det er mørkt, men jeg skrur ikke på lyset. Jeg forsøker å tenke. Har jeg drept Marius? Kanskje jeg drepte han da jeg var på kjøret? Da det blei litt mange kvarte gram? Litt mye speed og rallyknotter? Kanskje jeg faktisk har drept Marius? Kanskje jeg har drept Marius, men ikke husker at jeg har gjort det? Det er så mye annet jeg ikke husker. Så mye annet jeg har glemt at jeg har gjort, så kanskje jeg har glemt dette også? Men å glemme et mord? Går det an å glemme et mord? Jeg er sikker på at hvis jeg hadde drept noen, ville jeg gjerne ha glemt det, men det er noe annet. Jeg husker ingenting fra drapet. Jeg aner ikke hvordan jeg skulle ha drept Marius. Har jeg skutt han? Brukt kniv? Balltre? Overdose? Jeg forsøker å tenke på hvordan jeg ville drept han, hvis jeg skulle gjort det. Marius var ingen liten fyr akkurat, og han var grådig sterk selv om han ikke løfta vekter lenger. Og selv om jeg kan være hard i klypa, ville jeg ha vært nødt til å ta han på litt avstand. Kunne ikke ha tatt sjansen på nærkamp. Skjøt jeg Marius? Men da måtte jeg jo ha hatt et våpen, noe isenkram. Jeg er forvirra. De peker på meg og sier jeg er skyldig. De sier de har beviser. De sier jeg skal tilstå.

I sentrum av Kongsvinger ligger et koselig, lite kardemommebyfengsel. Det går en allé opp fra Storgata til et toetasjes, rødt mursteinshus. Et stort, hvitt sveitserhus ligger til høyre like før du er framme. Flaggstangen til venstre brukes bare på offentlige flaggdager. Ellers er det ikke mye å flagge for. Fengsel, står det på et skilt. Området er videoovervåka. Det er tolv celler her, men jeg kjenner ikke de andre fangene. Selv ikke han i nabocella. Fangevokterne er hyggelige. Joviale, humørfylte smurfer som danser swing til dansebandmusikk i Finnskogene når de ikke har helgevakt. Det er ikke mulig å mislike sånne.

Jeg satt på Bayern før, også da på rød lapp. Jeg gjorde dommeren oppmerksom på det i et fengslingsmøte, men han klarte ikke å sette kryss i riktig rute på skjemaet likevel, og da fikk jeg grønn lapp over døra. Da var jeg visst ikke farlig likevel. Jeg kunne snakke med de andre, jeg kunne spille biljard med dem, trene, spise og prate. Selv om flere av dem ikke snakka et ord norsk, var bare den fysiske tilstedeværelsen av andre mennesker et lysglimt i tåka. Øyet i stormen. Jeg visste naturligvis at jeg skulle fått varetekt med brev- og besøksforbud, men det er ikke min oppgave å passe på det. Øystein var klar over det, men han sa ikke noe, han heller. Politiet får gjøre sin jobb, så gjør Øystein sin. Politiadvokaten blei rasende. Hun kjefta på han og kalte han uredelig. Udugelig. Hun fikk meg overført til Kongsvinger. Lukka avdeling. Avdeling G. Ikke i det nye luksushotellet på Vardåsen, men det gamle, slitne, møkkete mursteinshuset i sentrum av byen. I tillegg er jeg blitt pendler. Pendler inn til møter i hovedstaden. Jeg har egne, uniformerte sjåfører. Flott bil. Mercedes. Jeg kunne likevel klart meg uten. Jeg har ikke fortjent det.

Sjåførene kjører meg inn til Oslo for avhør. Som regel kvelden før, slik at jeg må sove over i arresten på Politihuset, gjerne i glattcella. Noen ganger føler de at de må være litt høflige mot meg siden jeg kommer fra et annet fengsel, og jeg får en celle med seng. Skjønt, sove og sove. Jeg sover ikke der, men ligger hele natta og hører på fylliker som roper på mora si eller lytter til ravende fulle typer som har begynt å snakke engelsk. Jeg sover ikke, jeg blir mørna. Jeg ligger våken hele natta.

Jeg leser litt på veggene, de har budskap som er rissa inn med nøkler. Mirek forteller at han skal drepe Mostafa, men jeg har vært her før, og veit at i cella ved sida av har Mostafa skrivi at han skal drepe Mirek. Men Mirek kommer aldri til å drepe Mostafa, og Mostafa kommer aldri til å drepe Mirek. Det handler mest om frustrasjon. Alle bøffer alle. Politiet kan få gode tips fra veggene, hvis de er interesserte. Jeg leser det om og om igjen, til morgenen kommer og de henter meg. Mør. Søvnig. Lemster. Så bærer det til avhør. De spør meg om jeg har noe nytt å fortelle siden sist, og jeg svarer det samma. At jeg ikke har drept Marius. Så forteller de meg igjen at de har et vitne som knytter meg til saken. De sier at det er like greit å bli ferdig med det, at det ikke er noen grunn til å utsette dette. Jeg forteller at jeg er uskyldig, og så begynner vi på nytt igjen. Vi spiller den samma plata, om og om igjen. Vi kan alle versene og vi kan refrenget. Jeg tenker at det skal bli godt å komme hjem. Til cella.

En mandag jeg skulle i avhør, blei jeg henta fredagen før. De mente det var det mest økonomiske for politiet, og tilbydde meg å sitte på glattcelle i to døgn.

«Dessverre,» svarte jeg. «Jeg har ikke tid, jeg har ganske mye å gjøre her på cella akkurat nå. Jeg forsøker å lære meg å røyke rullings, og det er ikke så lett som dere tror. Å rulle er rett og slett vanskelig. Dessuten har jeg satt av lørdag kveld til å kjede meg, og jeg vil nødig komme på etterskudd i kjedinga. Om dere forstår?»

De smilte, lot meg være og kom tilbake søndag kveld.

Jeg ligger mye. Glor i taket. Det hender jeg følger en flue med øya, men jeg går fort lei. Jeg prøver å se på noe annet. På lampekuppelen som langsomt svinger noen millimeter fram og tilbake. Jeg tror det trekker, kanskje jeg skal lukke vinduet? Hvor mange tunfiskbokser har jeg igjen? Det banker på celledøra. Fangevokteren er høflig også. Klokka er omtrent ett, og han sier det er telefon til meg. At det er Øystein som ringer. Øystein er en fin fyr. Den første advokaten min sendte meg en faktura for å skrive anke, selv om han også fikk betalt da anken kom opp. Ingen andre advokater tar betalt for å skrive anke. Han tok betalt begge veiene. Jeg fikk en regning på to tusen kroner i fengslet. To tusen kroner. Jeg hadde vel ikke to tusen kroner å betale med? Så jeg måtte finne meg en ny advokat, og noen anbefalte Øystein. Etter at jeg blei ferdig med grunnkurset i kriminalitet, har Øystein vært advokaten min. Øystein er den eneste jeg kan stole på. Han er alltid ærlig med meg. Han har sagt at hvis ikke politiet kommer opp med noe bedre nå, så må de slippe meg. I tillegg har han sagt at de trenger tilståelsen min. Ellers kommer de ikke videre.

Jeg reiser meg opp fra senga og går ut på gangen, til telefonapparatet. Vanligvis sitter en av vokterne og lytter i et biapparat, men ikke når advokaten ringer. Det har de ikke lov til. Jeg griper røret, holder det til øret og sier:

«Øystein?»

Øystein spør: «Har du en stol du kan sette deg ned på?»

Jeg svarer at jeg ligger så mye i løpet av dagen, at jeg godt kan stå litt. Det gjør ikke noe. Jeg har bare godt av det. Får fart i blodomløpet.

Øystein fortsetter: «Jeg har en lite ok meddelelse å komme med. Nå har de sikta deg for gjengvoldtekt også.»

Jeg ser meg rundt i gangen. Det er en trapp i den ene enden, og celler i to etasjer. Stengte dører med små skyveluker. Jeg veit ikke om jeg blir svimmel, men alt begynner å spinne. Rundt og rundt på en asymmetrisk måte. Jeg kastes omkring i en oval sentrifuge. Ser uskarpt. Kjenner en kvalme som brer seg. Jeg skjønner ikke hva som skjer. Alt blir så tungt. Jeg slipper røret, jeg orker ikke holde det lenger. Jeg tror betjenten legger på for meg og at jeg går tilbake til cella for egen maskin. Jeg legger meg ned i senga, men verden stopper ikke å rotere. Den går rundt, rundt og rundt. Gjengvoldtekt? Jeg? Først drap og nå gjengvoldtekt? Jeg som trodde jeg allerede hadde nådd bånn? Dystre tanker og mørke tomrom raser omkring i skallen min, et sammensurium av alt og ingenting. Hvordan skal jeg klare å beskytte meg mot alle disse anklagene? Hvordan skal jeg klare å forsvare meg, når uskyld ikke er nok? Jeg må komme meg bort. Jeg må finne et sted der jeg kan være helt aleine, der de ikke kan finne meg. Jeg veit hvor.

Jeg reiser meg opp fra senga, løsner beltespenna og kjenner på den. Solid metall blinker selvsikkert i lyset fra vinduet. Jeg holder i beltet med den ene hånda og trekker i spenna med den andre. Rykker hardt til, brått. Den holder. Jeg tar beltet rundt halsen, trær det gjennom spenna. Jeg vil gjemme meg i det store mørket. Ingen skal hindre meg. Jeg kikker opp. Ingen krok å feste den andre enden i. Jeg kikker meg rundt i cella. Bare glatte murvegger. Ikke engang et gitter foran vinduet som jeg kan bruke. Umulig. Alt jeg gjør, går galt. Jeg fikser ikke engang å henge meg selv. Jeg blir stående sånn, lenge. Jeg tror ikke jeg tenker, men kjenner at jeg begynner å bli redd. At frykten kommer krypende inn i meg og langsomt kveler de få glørne som er igjen. En skygge kryper ut av veggene og omfavner meg, ikke som en beskyttende dyne, men som et gammelt, stikkende ullteppe.

Drap og voldtekt? Jeg forstår det ikke, og gjentar for meg selv. Drap og voldtekt? Hvis de mener de kan bevise at jeg er drapsmann, så kan de vel også bevise at jeg er voldtektsmann? Men jeg har ikke voldtatt noen. Jeg har ikke deltatt i noen gjengvoldtekt. Like lite som jeg har drept. Og jeg som trodde det måtte skje noe positivt snart. At de ikke kunne holde meg mye lenger uten fellende bevis. At jeg snart skulle kunne gå herfra som en fri mann. Så skjer dette. Fra verre til verst.

Jeg er redd for at Dagbladet og VG skal få vite om det, de har skrivi mye om drapet på Marius. De har fortalt at politiet har en mistenkt i varetekt, men de har ikke sagt hva jeg heter. De har fortalt hvor gammel jeg er. De har fortalt hvilket miljø jeg kommer fra. De har fortalt hvor jeg bor. Folk er ikke dummere enn at de skjønner hvem det skrives om. Nå vil avisene få vann på mølla. Snart kommer jeg til å se bildet mitt på forsidene. Store artikler kommer til å male ut at den drapssiktede nå også er sikta for gjengvoldtekt. Ingen kommer til å tro at jeg er uskyldig. Ingen røyk uten ild.

Jeg blir plutselig redd for hva alle hjemme skal tro. Alle de jeg egentlig har forlatt, som om de skulle bry seg om meg nå. Jeg er redd for at de andre innsatte skal få vite det. Én ting er å sitte inne for drap, noe helt annet er det å sitte inne for voldtekt. I fengslet står det respekt av en morder, men en voldtektsmann blir utstøtt. Han må tygge i seg daglige ydmykelser. Alle uhellene som ingen vil snakke om. Tausheten. Spotten. Ensomheten. Jeg sitter på rød lapp og det er ingen vei ut.

* * *

Det vil si, det er bare én vei ut. Heller sone for drap enn voldtekt. Valget er enkelt. Jeg vil tilstå drapet, selv om jeg ikke har begått det.

Reisen til Oslo

Gjettum. 89,7 moh.

Jeg har bestemt meg. Jeg drar til byen. Til Oslo. Kjenner noen som bor nesten nederst i Uelands gate. Jeg legger det gamle livet mitt bak meg og sleper meg forbi Helgerud kirke og opp til Gjettum stasjon. Jeg har bestemt meg selv om jeg egentlig gir blaffen. Alt har gått skeis. Jeg drar inn til byen, men sa at jeg skulle en tur til Sandvika. Jeg rømmer fra alt og alle. Merete og vesle Christian. Det får gå som det vil. Ingen vil savne meg. Jeg har dårlig samvittighet for Christian, men likevel. Det er ingenting som betyr noe. Det er som om noen har slengt en bomberomsdør i fleisen på meg.

Det er duskregn i lufta, jeg blir ikke våt, bare fuktig. Sånt duskregn som vi bare har i slutten av oktober og begynnelsen av november. Kaldt og deprimerende. Det hjelper ikke med paraply, men jeg bryr meg heller ikke. Jeg venter til banen kommer. Jeg venter ikke på én bestemt bane, men lar flere passere, skramlende mot sentrum. Er usikker på hvilken jeg til slutt tar, men går omsider inn i en rød vogn. Jeg skal reise helt til bunns, til Nationaltheatret. Jeg griper meg i å savne de gamle, blå vognene med ovale tegninger av Akershus festning på sidene. Ingenting er hva det var. Da kunne jeg satt meg helt foran i vogna, slik jeg gjorde som guttunge. Da jeg satt og så forover, på skinnegangen som blei slukt under jernvogna, spent glanende på hva neste sving ville avsløre. Vel vitende om at jeg hadde sett det mange ganger før, men likevel. Det blei aldri kjedelig å se forover. Jeg lot som om jeg styrte banen, og klarte nesten å lure meg selv. Jeg husker ennå hvor sur jeg blei når voksne hadde tatt plassene og satt med ryggen mot fartsretningen. Demonstrativt. Hvorfor skulle de sitte der da? Hvis de ikke skulle se forover? Det var jo nok av sitteplasser andre steder?

*

Jeg var akkurat ferdig på rørleggeren på Rud, jeg var 17 år og god til å skaffe ting. Jeg kjente alltid noen eller så kjente jeg noen som kjente noen. Noen som trengte, eller noen som kunne skaffe. Jeg fikk alltid fiksa og ordna. Jeg har alltid vært sånn. Har aldri vært redd for å spørre noen. Aldri vært redd for å prate med folk, fikk kontakt med hvem det skulle være. Jeg kunne snakke om hva som helst, og det spilte ingen rolle om jeg ikke hadde peiling på det jeg snakka om. Det fantes en vei rundt, uansett.

Jeg hadde fått jobb på Kolsås som det het, i selveste NATO. Det var drømmejobben for oss gutta. Jeg jobba som altmuligmann i Nordkommandoen. Jeg vaska, skrubba og gjorde reint. Høsten 1983. Møtet med yrkeslivet var likevel helt annerledes enn de forestillingene de voksne hadde gitt meg. Mange av offiserene var strenge og pirkete, som om de ikke hadde noe annet å gjøre. Som om de bare gikk rundt og kjeda seg. Som om de var sendt dit av en ond leder og hevna seg på meg. Alt jeg gjorde blei målt med millimetermål, og jeg kunne ikke ta igjen. Jeg var yngst og minst. Når du sitter på toppen og ser nedover, ser du bare dritt. Men når du sitter nederst og ser oppover, ser du bare rasshøl. De hadde vel reist til Norge ganske frivillig når det kom til stykket? De skrøt av lav skatt og ødemarkstillegg, men jeg veit ikke om det var sant. Jeg merka i hvert fall ikke noe til det.

På NATO betalte ingen for noe som helst. Alt var gratis. Muligens burde vi ha betalt for alle varene vi forsynte oss av, men det så de i tilfelle glatt gjennom fingra med. Noen fordeler skulle de ha, og de gjorde heldigvis ikke forskjell på noen.

Det var fri børst, og mange av offiserene var sørpe fulle allerede ved lunsjtider. Da hang de over spillemaskinene i barene, så skulle det bryte ut krig, ville det være best for nasjonen at det skjedde tidlig om morgenen. Helst like etter at folk var kommet på jobb og før de hadde begynt å drikke. Ellers ville det endt skikkelig dårlig. Men det var vel sånn det skulle være, trodde jeg. For det var sånn alle var. Jeg kom tilbake til kameratene mine med biff i store hauger, gulltuborg og elefantøl. Vi vassa i biffer og svømte i øl og jeg betalte ikke en krone for noe av det. Hvorfor skulle jeg være den eneste ærlige rotta i dette rottereiret? Hvorfor skulle den vesle altmuliggutten være den eneste som betalte for seg? Subsidiere de som fikk best betalt, liksom? Klart jeg gjorde som offiserene. Det var vel amerikanerne som tok regninga. NATO støttet Tuborg og Carlsberg. Krig er dyrt, men fred er ikke akkurat billig, det heller.

Jeg blei populær i vennekretsen, for kilden til gratis gleder var nærmest uuttømmelig. Jeg har bært mange paller øl ut av Kolsåstoppen. Jeg var sikkerhetsklarert og kunne invitere venner på helgefest. Elefantøl var en drikke vi bare hadde hørt om fra folk som hadde vært med danskebåten til København. Øl som sparka. Det gikk to pils på en elefant. Du blei ikke mørkredd etter fire sånne akkurat.

Min karriere i NATO tok brått slutt da en offiser klaga over dårlig vasking. Jeg kom i skade for å svare litt for frekt, og språkproblemer gjorde at han trodde jeg trua han med juling, mens jeg i virkeligheten bare hadde antyda at han kanskje ikke var så rein selv. Kanskje tenkte han i overført betydning? Kanskje han trodde jeg hadde oppdaga noen svin han hadde på skogen? Uansett, mer skulle ikke til for å få fyken. Det hjalp ikke om mutter’n var sjefen min. Trynefaktoren veide tyngst.

Avløs. 82,0 moh.

Vogna slenger når den passerer pensene. Jeg tror nesten vogna har tenkt å spore av. Et hjul skriker i protest. Avløs? Er ikke Valler neste stasjon? Har vi kjørt forbi Valler uten at jeg har merka det? Ja, ja. Det skjer ikke så mye på Valler likevel. Dessuten kommer jeg fortere til byen. Jeg ser de gamle stallene, bygd i murstein. Murstein på murstein på murstein. Den store hallen i stål, fryseboksen. Bladene på trærne er røde og gule hvis de ikke har falt. Det er tre måneder siden lille Martin døde. Jeg legger alt bak meg og jeg eier ingenting lenger. Jeg har mista alt jeg hadde. Jeg har ingen følelser, jeg kjenner ikke noe, ikke annet enn en likegyldighet som fyller kroppen min. Jeg kjenner noen et sted i Uelands gate.

*

Jeg traff Merete på fest i toblokka på Dønski. Det var et lite stykke å gå hjemmefra blokka i Pærehagan, mellom Eplehagan og Saubakken, og et hybelhus fullt av sjukepleiere virka som en magnet på gutter som meg. Honningkrukke. Sånn vil det alltid være. Merethe vaska på Bærum sjukehus, og bodde i en av de seksten hyblene i toblokka. Jeg var tøff i trynet og eplekjekk som alle andre syttenåringer. Men det skremte ikke Merethe. Hun var nordlending, kom fra Mo i Rana og hadde reist til Oslo for å jobbe. Det var tøft å reise ut i den alderen og skulle stå på egne bein. Jeg bodde hjemme og var alltid i nærheten av kjøttkakene. Jenter fra nord var spennende og annerledes enn jentene i Bærum. Eksotiske på en måte. Ujålete, og langt fra bortskjemte. De var stolte over hjembygda si. Vi vestkantgutter måtte bare ikke tro at Mo i Rana var helt gokk og at de ikke kunne få seg en øl, der også. Naturligvis kunne de det. De hadde puber med Nordlandspils. Jeg tror det var noe med smilet eller latteren hennes som gjorde at jeg fatta interesse. Eller kanskje var det fordi hun viste meg oppmerksomhet? Jeg lot meg i hvert fall sjarmere. Merete blei min første, store kjærlighet. Hun hadde blå øyne.