Geir Stian Ulstein

En vakker dag

Roman

© juritzen forlag as 2012, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplar-fremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Redaktør: Tiger Garté

Omslagsdesign: Trygve Skogrand/Passion&Prose

Omslagsfoto: Trevillion Images

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-312-9

ISBN 978-82-8205-222-1 (trykket)

«Borgerkrig er den beste krigen for en forfatter.»

E. Hemingway

«This is the darkness, this is the flood …»

L. Cohen

Selv om år har passert, håper jeg

min beretning er tro mot sannheten.

Jeg har sett, nå skriver jeg.

Til mormor og morfar,

i påvente av deres historie.

*

Den stadig tilbakevendende tanken på hva jeg så på torget, får meg endelig til å skrive. Ingenting der var verre enn andre syn som før og siden har møtt meg. Og likevel. Det må ha vært stedet, at jeg for første gang i løpet av turen hjem fikk se at sivilisasjonen bare er ferniss, at jeg hadde rett i at tiden ikke uunngåelig leder mot det bedre. Og når han var ansvarlig, hva da med meg?

Når jeg tenker tilbake på skjenselen på torget – som fremdeles står like klart for meg nå, som dagen jeg bevitnet den, innser jeg at skillet mellom å utøve og å bli utsatt for noe bestialsk i virkeligheten ikke er annet enn en tynn, skjør hinne.

Samtidig var min første tanke da jeg så jentebarnet:

«Et godt motiv.»

Jeg husker fremdeles denne tanken, tross årene som har passert, men trøster meg med at uuttalte tanker i verste fall forsvinner med tenkeren – og stort sett før.

Det er altså bare å vente.

Jeg har ventet lenge.

Synet av henne fikk meg til å famle etter det lille, digitale kameraet jeg hadde spent fast i beltet. Jeg rettet kameraet mot jenta, betraktet motivet på skjermen og holdt utløseren nede. I rask rekkefølge ble bildene lagret på minnebrikken.

Hun hang urørlig.

Flyplassen

Jeg skulle gjerne ha avbildet eller i det minste betraktet landskapet vi fløy over, men mannen ved siden av meg satt fremoverbøyd i bønn og dekket det meste av vinduet. Jeg strakte hals i et forsøk på likevel å se noe: Alt der ute var grønt og blått. Lett å huske, men ikke akkurat en utfyllende beskrivelse. Det duret kraftig fra propellene. Jeg husker lyden like godt som jeg husker fargene i landskapet.

«Hva faen venter dere på?» ropte mannen i setet foran meg.

Kroppslukten hans hadde plaget meg helt siden vi bordet flyet. Jeg tenkte at han enten ikke hadde dusjet på lenge eller at fryktsvetten allerede piplet ut av porene i den pløsete kroppen.

Ropet hørtes panikkpreget ut og var egentlig overflødig, for den ene av de to pilotene – som satt i den åpne førerkabinen tre meter foran meg – hadde gjentatte ganger snudd seg og ropende fortalt at de ventet på nytt klarsignal. Nå gjorde han det igjen:

«Det er ikke noe særlig å lande uten klarsignal. De som kontrollerer flystripen, liker å tøffe seg; det har dere jo allerede fått merke. Vi sirkler fordi folkene der nede vil at vi skal svette. Men ta det med ro. Når det gjelder drivstoff, blir venteperioden sjelden et problem. Verre er det at rivaliserende bander ikke kan unngå å oppdage flyet.»

Jeg forsto ikke hva pilotens antydning innebar, før andrepiloten snudde seg og la til:

«Ta det med ro, faren virker minimal. Det er uker siden sist et FN-fly ble skutt ned under innflyvning til dette hølet.»

Jeg så det rykke i munnviken hans, som om han forsøkte å undertrykke et smil, før han snudde seg mot instrumentene igjen.

«Det er jo ikke bare for å tøffe seg at de holder oss i luften. De bruker flyet som agn og håper at de rivaliserende bandene vil skyte mot oss med raketter og slik avsløre sine egne skjulesteder,» ropte førstepiloten forklarende. «Og disse igjen skyter for å hindre at flyplassbanden skal kunne innkassere landingsavgift. Bandittene er ikke spesielt flinke til å sikte, så vi er ikke i direkte fare. Men rakettene har jo sin bane, og det har hendt … vel, dette er ubehagelig å tenke på. Trøsten er at det vil bli som å røske av et plaster … det vil i hvert fall gå kjapt.»

Det var en trykket stemning i det lille flyet, en stemning jeg tok innover meg, selv om jeg i utgangspunktet ikke var redd for å fly. Rett nok likte jeg det ikke noe videre, men hadde alltid tenkt – idet jeg dumpet ned i et flysete – at alt nå var utenfor min kontroll. Roen jeg oppnådde på denne måten, bygde åpenbart på en irrasjonell trygghet oppnådd gjennom ansvarsfraskrivelse, men innfant seg alltid idet flyet jeg satt i, akselererte bortover rullebanen. Vanligvis pleide jeg å late som om jeg leste i en bok mens jeg innimellom kastet stjålne blikk ut av flyvinduet. Jeg fortsatte dette tvangsmessige spillet inntil flyet var kommet opp i marsjhøyde. Og tankene mine under avgang var på ingen måte rolige. Intenst forsøkte jeg likevel å la dem kretse om boken jeg hadde i hendene: For hvis dette var slutten på livet mitt, ville jeg ikke få vite hvordan boken endte. Tanken på å etterlate meg en halvlest bok her på jorden, skremte meg. Min egen farfar hadde ikke rukket å fullføre Rigadoon av Louis-Ferdinand Céline. Jeg har et forsett om en gang å lese hele denne boken for å gjøre ære på ham …

Men digresjonen til side: Jeg var ikke akkurat redd for å fly, til tross for slike spede angstrier i avgangsøyeblikket. Likevel var det noe med denne flyturen som forsterket følelsen av mangel på kontroll: Jeg skulle egentlig ikke ha vært med på den. I siste liten, like før avgang, hadde jeg sneket meg bort til flyet og bestukket pilotene. Og nå var jeg altså rett over målet sammen med en rekke FN-ansatte, som skulle hit for å få bekreftet at folk fremdeles sultet, ble drevet på flukt og drept. Dette var den mest korrekte måten å omtale oppdraget deres på – hvis man ikke skulle bruke det nøytrale begrepet «å observere», men det var noe med dette ordet som provoserte meg slik at jeg fryktet et ukontrollert behov for å skrike.

Jeg hadde narret den italienske avisen Il Secolo XIX til å sende meg på dette oppdraget. Redaktøren hadde oppfattet fordelene ved at jeg opprinnelig kom fra konfliktområdet, og hadde videre trodd på Wikipedia-artikkelen som fortalte om mine meritter som fotograf i byrået Magnum. Av blikket hans hadde jeg sett at han følte seg beæret over å få en størrelse som meg til å gjøre noe for Il Secolo. Han visste ikke at jeg selv hadde forfattet Wikipedia-artikkelen. Riktignok stemte det at jeg hadde vært i konfliktsoner med kamera tidligere, slik Wikipedia i noen timer opplyste, men jeg hadde ikke gjort det på oppdrag for Magnum. Det stemte heller ikke at fotografiene mine var bredt publisert, at jeg hadde mottatt en rekke priser, eller at jeg var utdannet på et sagnomsust, britisk universitet.

Redaktøren hadde ikke luktet lunten, men hyret meg til et mer eller mindre åpent oppdrag. Han ønsket bilder, jeg trengte å reise.

Flyet sirklet fremdeles. Alle virket nervøse. Det som virkelig hadde skremt oss litt tidligere, var en nestenlanding: Pilotene hadde tatt fatt på innflyvningen, alt hadde virket normalt, men idet flyet sank ned mot landingsstripen – med hjulene ute – kom en beskjed over radioen som fikk pilotene til å tvinge flyet oppover igjen. Denne brå endringen hadde satt en støkk i oss, og den påfølgende sirklingen slet ytterligere på nervene. Kombinasjonen hadde fått den fryktstinkende mannen i setet foran meg til å rope ut etter en forklaring, og mannen ved siden av meg til å bøye seg frem i bønn til en av himmelens kjente eller ukjente guder.

«I mørket aner vi bevegelser og i himmelen guder,» tenkte jeg nervøst.

Jeg hadde ingen bok til å distrahere meg denne dagen. I lommen lå brevet jeg hadde båret med meg i noen lange uker, det samme brevet som hadde erstattet nattesøvnen min med lange, hypotetiske grublerier. Ingenting var mer foruroligende enn dette brevet. Jeg forsøkte å tenke meg bort fra situasjonen. Det føltes mye bedre å fokusere på kommende problemer enn på de nåværende: Var alt ordnet for meg på bakken, slik kontakten hadde lovet at det skulle være ved ankomst? I området tusenvis av fot under oss burde man ikke ferdes uten livvakter.

Jeg skal ikke gå inn på årsakene til konflikten i landet vi sirklet over. De er så skremmende, men også så små, at jeg ikke orker tanken på dem, har aldri gjort det. Jeg hadde bygd meg en fiktiv mur mot informasjon om borgerkrigen. For å kunne leve. Og likevel, avgjørende opplysninger hadde trengt igjennom, først i små drypp i form av ubekreftede rykter, deretter en rekke bekreftelser. Hadde det ikke vært for denne informasjonen og brevet jeg altså hadde fått, ville jeg aldri ha reist tilbake hit.

Når jeg nå endelig skriver dette som jeg burde ha festet til papiret for så lenge siden, skal det ikke stå at «årsakene til konflikten er kjent for de fleste», for slik er det i virkeligheten aldri. Konfliktene er kanskje mer eller mindre kjente, men ikke årsakene. Dette er regelen, selv om vi ofte innbiller oss å kjenne motivene: Vi griper til størrelser som religion, kultur, ressurser og så videre. Men det alt bunner i, er tanker og mellommenneskelig kjemi; uhåndgripelige størrelser som ikke engang aktørene i en konflikt har kontroll over eller fullstendig viten om.

Kontakten min i dette området hadde lovet at en hel gjeng skulle ta imot og beskytte meg under hele oppholdet – selvfølgelig i bytte mot en anselig mengde euro.

«Er på flyet nå,» hadde jeg skrevet i en tekstmelding til ham etter at en seddelbunke hadde overbevist pilotene om at det var plass til meg på flyet.

«OK! De venter deg!» var svaret som straks pep inn på mobilen.

Noe lød over radioen i førerkabinen, men på grunn av flyduren hørte jeg det bare som spraking.

«Vi har fått klarsignal til å lande,» utbrøt den ene piloten.

«La oss håpe det ikke blir fyrverkeri i dag,» la den andre til så høyt at vi alle hørte det.

Flyet humpet bortetter rullebanen. Den bedende lente seg tilbake som om gudene hadde gjort sitt og nå kunne ta seg noen hviledager.

Jeg fikk da endelig utsyn og oppdaget straks et stort krater i asfalten utenfor. Flyet humpet videre. Jeg grep etter sikkerhetsbeltet uten å finne det og husket at det ikke lenger fantes slikt utstyr på dette Dash-8-flyet. Jeg pustet tungt, nervøs over hva som ventet meg. Følelsen minnet om frykten jeg hadde kjent under tidligere reiser, enda så annerledes dette var.

Har jeg virkelig ikke et større følelsesspekter?

For selv om frykten føltes lik, var årsaken til den en helt annen: Tidligere hadde jeg fryktet det ukjente, nå var det derimot det kjente som skremte meg: Det å se noe kjent og kjært i en motbydelig tilstand. Jeg har ikke et godt bilde på det, men å reise tilbake dit etter alt som hadde hendt, fristet like mye som å spa opp noen man var glad i, måneder etter begravelsen. Jeg hadde aldri ønsket å reise tilbake, men så kom brevet.

Sommermorgenen slo kjølig mot meg idet jeg nikket til de to pilotene, bøyde hodet og forlot flyet.

«Nok en forskjell,» tenkte jeg. «Heldigvis.»

Under de knappe reiseforberedelsene hadde jeg minnet meg selv om hvor mye dette lignet min første reise til et krigsherjet område. Det hadde vært til et sted i Afrika som verden den gangen ikke syntes å vite eksisterte; slik forholder det seg forresten fremdeles. Selv ville jeg glemme, og tenkte bare på stedet som «det afrikanske området». Jeg ble glad hver gang jeg oppdaget noe som skilte dagens reise fra den første. Dessverre lå de viktigste skillene i meg selv: Den gangen hadde jeg reist for å se folk dø; nå reiste jeg for å finne håp. Og på vei ut av flyet ble jeg altså minnet på nok en forskjell: I det afrikanske området hadde en varm fuktighet klebet seg rundt meg straks flydøren ble åpnet, slik at T-skjorten ble gjennomvåt i løpet av minutter; her var luften derimot kjølig. Jeg visste at det kunne bli varmt her også, men det var en helt annen og tørrere varme.

Rundt flyet var det folksomt. En hæravdeling, hvis tilhørighet var vanskelig å fastslå, sto oppstilt. Offiserene hilste stramt på FN-observatørene. Jeg ble stående og betrakte dem. FN-folkene var bleke etter flyturen, mens soldatene virket likegyldige til det internasjonale samfunnets komme. Den profesjonelle holdningen deres var så overdreven at den tippet over og isteden antydet manglende respekt. En av offiserene hastet mot meg. Han var i begynnelsen av førtiårene og bar den umerkede høyluen presset helt ned til de bustete øyenbrynene. Han var lav og virket morsk. Med irritasjon i stemmen henvendte han seg lavmælt til meg:

«Kom! Alle FN-ere er under vår beskyttelse.»

«Jo takk, men jeg er nok dessverre ikke en av FN-kikkerne.»

Uten et ord snudde offiseren seg på hælen og gikk tilbake til FNs utsendinger. Blikket mitt sveipet over flystripen. Et stykke bortenfor flyet sto tre delvis militærkledde, bevæpnede menn sammen med de to pilotene. Da jeg oppdaget dem, sto en pilot og en bevæpnet og holdt fast i hver sin ende av en seddelbunke. Piloten slapp taket, og seddelbunken forsvant ned i en kamuflasjefarget lomme. Pilotene håndhilste deretter tilsynelatende jovialt på de tre bevæpnede.

FN-utsendingene og offiserene begynte å gå over rullebanen med soldater omkring seg i en firkantformasjon. Opptoget minnet om en fangekolonne. Blant de som var omringet av den menneskelige firkanten, kunne jeg høre tilløp til latter.

Jeg løsnet kameraet fra beltet og pekte det etter dem.

«Er du klar til å dra, sjef?»

Jeg snudde meg brått rundt.

I grønn og gul bukse, oransje jakke og en grønn kaps med gule bokstaver, sto en mann bare to skritt fra meg. Klærne ledet tankene mine til et loppemarked. Over skulderen hans hang et automatgevær av den typen der kolben kan skyves inn, og det var da også gjort. Den bevæpnede var omtrent på min egen alder, altså på plussiden av tretti, og hadde et værbitt ansikt. Dette var førsteinntrykkene som satte seg; senere ble jeg usikker på hvem av livvaktene som først hadde møtt meg. Det at mange av inntrykkene svant hen like fort som landskapet i en forblåst ørken, kunne komme av alle historiene som foregikk rundt meg uten at jeg helt fikk tak i dem, og dessuten av at jeg sto alene på en sliten rullebane i et korrupt og krigsherjet område.

All usikkerheten som preget reisen, begynte å gå opp for meg.

Det er rart hvordan uoversiktligheten i en konflikt så ofte blir utelatt av pressen. I hastige spalter forfattet av penneknekter som baserer seg på Reuters, virker alt såre enkelt. Selv jeg som vet bedre, som har latt meg drive fra den ene konflikten til den andre, kan få meg til å tro at alt er åpenbart.

Tross all lettsindigheten som glemsel kan føre med seg, hadde jeg hatt et meislet forsett: aldri å returnere hit. Jeg visste – men ville ikke erkjenne – at krig ikke nødvendigvis hører hjemme i visse deler av verden. Det jeg hadde sett av konfliktsoner, hadde gitt meg en behagelig følelse av at krig kun ble ført i bestemte land, og at visse mennesker dermed var skånet for slikt. Kun ved å reise tilbake ville denne illusjonen som jeg av og til lot meg selv forsvinne inn i, opphøre. Jeg skydde mitt gamle hjemland i frykt for at det som nå hendte der, og som minnet om så mye annet, skulle endre meg slik det hadde endret ham. Men brevet hadde, sannsynligvis mot sin intensjon, gjort det nødvendig for meg å reise tilbake.

«Hva mener du?» svarte jeg i et forsøk på å høres likegyldig ut.

«Har du penga?» fortsatte den fremmede og nevnte en sum som var en del høyere enn avtalt med kontakten.

Jeg påpekte det, og han nikket kort.

«Hvordan kan jeg vite at du er den personen kontakten har gjort avtale med, når du nå ber om en annen sum?»

«Ja, er det ikke utrygt, faktisk å måtte stole på en fremmed?»

Jeg svarte ikke, og han nevnte summen som kontakten og jeg var blitt enige om.

Jeg nikket.

«Du forstår vel markedskreftene? Før hadde du land og hav mellom deg og krigssona, men nå, når du først er her, er du ikke lenger trygg. Du er avhengig av vår hjelp. Prisen er fremdeles rimelig. En rettferdig sum å betale for at du skal få beholde livet. Halvparten nå og resten senere, hvis vi lykkes med oppdraget.»

«Når,» mumlet jeg.

Den griske logikken skremte meg – den innbød til alt annet enn tillit – men jeg trakk likevel en seddelbunke frem fra innerlommen på jakken og begynte å telle.

«Nei, nei, ikke her. Vi tar det i bilen. Kom!»

Vi gikk over rullebanen, i samme retning som FN-opptoget hadde forsvunnet. Glass- og murbygningen ved siden av rullebanen var delvis sammenrast. Han som skulle være livvakten min, viste meg da heller ikke inn i den, men gjennom et hull i gjerdet ved siden av.

Vi nærmet oss tre svarte personbiler hvor noen uflidde, bevæpnede menn satt på panserne. Jeg hørte lavmælt prating og latter. Selv hadde jeg sjelden vært lenger unna å le. Påkledningen til vakten som hadde møtt meg ved flyet, virket ikke merkelig sammenlignet med de andres.

«Har du et navn?» spurte jeg.

«Selvfølgelig,» svarte han.

Mennene reiste seg fra panserne, åpnet bildørene og satte seg inn. En vakt i hver bil stakk overkroppen opp gjennom takluken og betraktet vaktsomt plassen. Mellom hendene holdt de automatgevær i skuddstilling, som for å demonstrere avkastningen på pengene mine. Det var surrealistisk, men ikke ukjent. Jeg hadde sett lignende før.

Han som selvfølgelig hadde et navn, ledet meg inn i baksetet i den midterste bilen. Selv gikk han rundt bilen og satte seg inn fra den andre siden. Av mannen som sto oppreist i setet mellom oss, så jeg ikke mer enn joggesko, olabukse og deler av en blå jakke – resten av ham forsvant ut av takluken. Mannen som satt i passasjersetet foran, hadde rullet ned sidevinduet, men syntes tydeligvis at taklukevakten virket avskrekkende nok, for da jeg bøyde meg litt frem, oppdaget jeg at automatvåpenet hans lå sammenskjøvet på fanget. Sjåføren holdt konsentrert i rattet selv om motoren var avslått. I sladrespeilet så jeg at han hadde på seg et par mørke solbriller som var teipet med hvit maskeringsteip over nesestangen.

Ingen av dem sa noe til meg.

Vakten som hadde møtt meg, veivet dovent med venstrehånden ut av det åpne vinduet sitt. Den fremste bilen ble startet, sjåføren i vår bil vred om nøkkelen, og straks etter duret det også i den bakerste bilen.

På rekke forlot de tre bilene flyplassen.