John Katzenbach

Truet

Spenningsroman

Oversatt av Anlaug Lia

THE ANALYST

Copyright © 2002 John Katzenbach

Published by arrangement with John Hawkins & Associates Inc., New York.

Norsk utgave © juritzen forlag as 2012, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Foto: Mohamad Itani / Trevillion Images

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-313-6

ISBN 978-82-8205-178-1 (trykket)

Til fiskekompisene mine:

Ann, Peter, Phil og Leslie

Del en – Brevet han ikke ville ha

Kapittel en

I det året han var helt sikker på at han skulle dø, brukte han det meste av sin femtitredje fødselsdag slik som han brukte de fleste andre dager, han lyttet til mennesker som klaget over mødrene sine. Tankeløse mødre, grusomme mødre, seksuelt provoserende mødre. Døde mødre som fortsatt levde i sine barns tanker. Levende mødre som barna ønsket å ta livet av. Herr Bishop, spesielt, og miss Levy, og Roger Zimmerman, en virkelig ulykkesfugl, som delte sin leilighet på Upper West Side, og så vel sine våkne timer som sine livaktige drømmer, med en hypokondrisk, manipulerende, ondskapsfull kvinne dedikert til det ene mål i livet å knuse ethvert tafatt forsøk på selvstendighet fra sitt eneste barn – alle brukte de hele sin tilmålte tid denne dagen til å spy edder og galle over den kvinnen som hadde satt dem til verden.

Han lyttet i taushet til kraftige utbrudd av morderisk hat, bare av og til skjøt han inn en beskjeden og vennlig kommentar, og aldri en eneste gang avbrøt han sinnet som veltet fram fra sofaen, men hele tiden ønsket han at bare en av pasientene skulle trekke pusten dypt, ta et skritt tilbake og et øyeblikk se på aggresjonen sin som det den virkelig var – et voldsomt raseri mot seg selv. Utdannelse og erfaring hadde lært ham at til slutt, etter år med bitre enetaler i terapirommets underlige, løsrevne verden, ville de alle, selv den stakkars, desperate og forkrøplete Roger Zimmerman, nå fram til denne erkjennelsen på egen hånd.

At det var fødselsdagen hans minnet ham likevel om egen forgjengelighet og fikk ham til å undre seg over om han ville ha nok tid til å følge dem hele veien fram til det øyeblikket av aksept som er analytikerens eureka. Hans egen far døde kort tid etter at han hadde fylt femtitre, av et hjerte svekket etter mange år med kjederøyking og stress, et faktum som ondt og subtilt lå og lurte i underbevisstheten hans. Så han var litt distrahert mens den usympatiske Roger Zimmerman sutret og stønnet seg gjennom de siste minuttene av dagens siste time, og han var ikke så oppmerksom som han skulle ha vært da han hørte det svake, tredelte summesignalet fra ringeklokken han hadde installert på venterommet sitt.

Dette var det vanlige signalet om at en pasient hadde kommet. Hver ny klient fikk før første time beskjed om at de skulle ringe på når de kom, først to korte raskt etter hverandre og så et tredje og lengre signal. Det var for å skille dem fra dørselgere, måleravlesere, naboer eller bud som kunne dukke opp på døren hos ham.

Han kastet et blikk på avtaleboken uten å skifte stilling, og kikket så bort på klokken som sto ute av syne for pasientene på et bord bak dem. Det var ingen avtale klokken seks. Klokken viste tolv minutter på seks, og Roger Zimmerman stivnet der han lå på sofaen.

«Jeg trodde jeg var den siste hver dag.»

Han svarte ikke.

«Ingen har kommet etter meg før, ikke som jeg kan huske. Ikke en eneste gang. Har du snudd opp ned på avtalene dine uten å si det til meg?»

Han ga ikke noe svar nå heller.

«Jeg liker ikke tanken på at noen kommer etter meg», sa Zimmerman bestemt. «Jeg vil være den siste.»

«Hvorfor føler du det slik, tror du?» Til slutt spurte han.

«På sin egen måte er sist det samme som først», svarte Zimmerman med en skarp stemme som mer enn antydet at det måtte enhver idiot forstå.

Han nikket. Zimmerman hadde gjort en spennende og presis observasjon. Men som alltid med den stakkars fyren, hadde han gjort det helt på slutten av timen. Ikke på begynnelsen, slik at de kunne ha fått til en fruktbar diskusjon i de femti minuttene de hadde til rådighet. «Prøv å holde på den tanken og ta den med deg i morgen», sa han. «Det kan vi begynne med. Tiden er dessverre over for i dag.»

Zimmerman nølte før han satte seg opp. «I morgen! Hvis jeg ikke tar feil, er i morgen den siste dagen før du forsvinner på den fordømte idiotiske augustferien, slik som du gjør hvert jævla år. Hvordan kan det være til hjelp for meg!»

Igjen holdt han seg taus og lot spørsmålstegnet henge i luften over hodet på pasienten. Zimmerman snøftet hørbart. «Den som kommer der ute er nok mer interessant enn meg uansett, tenker jeg?» sa han bittert. Så svingte Zimmerman bena ned fra sofaen og så opp mot doktoren. «Jeg liker ikke at tingene forandrer seg», sa han hardt, «jeg liker det ikke i det hele tatt.» Han så raskt og megetsigende på doktoren mens han reiste seg, og lot et ondskapsfullt grin ta plass i ansiktet. «Det skal være på samme måte hver gang. Jeg kommer inn, legger meg på sofaen, begynner å snakke. Siste pasient hver dag. Sånn er det meningen at det skal være. Ingen liker forandringer.» Han sukket, men denne gangen tydelig sint og uten resignasjon. «Greit. I morgen. Siste time før du drar til Paris, Cape Cod, Mars eller hvor pokker det er du drar og lar meg være alene.» Zimmerman dreide rundt på hælen, marsjerte bestemt gjennom det lille kontoret og ut av utgangsdøren uten å se seg tilbake.

Han ble sittende i lenestolen et øyeblikk og lyttet etter de svake fottrinnene til den sinte mannen som forsvant ned korridoren utenfor. Så reiste han seg og kjente alderen sin, den hadde gjort ham stiv og støl i løpet av den lange og stillesittende ettermiddagen bak sofaen. Han gikk til inngangen, en annen dør som førte til det beskjedne venterommet hans. I dette rommet hadde han begynt sin praksis for flere årtier siden, og på mange måter var det den merkelige planløsningen som hadde fått ham til å leie leiligheten året etter han var ferdig med praksisperioden sin, og det var også grunnen til at han fortsatt var der mer enn et kvart århundre senere.

Kontoret hadde tre dører, en førte til hallen, som han hadde ominnredet til et lite venterom. Den andre gikk rett ut til korridoren i bygningen, og den tredje gikk inn til det beskjedne kjøkkenet, dagligrommet og soverommet som utgjorde resten av leiligheten. Kontoret hans var en slags egen øy, med portaler til de andre verdenene. Han betraktet det ofte som et ikke-sted, en bro mellom forskjellige virkeligheter. Han likte det, fordi han mente at skillet mellom kontoret og den store verden utenfor gjorde arbeidet hans enklere.

Han hadde ingen anelse om hvilken av pasientene hans som hadde kommet tilbake uten å ha en avtale. Han kunne ikke huske et eneste eksempel på at det noen gang hadde skjedd før, ikke i alle de årene han hadde hatt sin praksis.

Han var heller ikke i stand til å forestille seg hvilken pasient som kunne være i en krise stor nok til å gjøre en så uventet forandring i relasjonen mellom analytiker og analysand. Han bygde på rutine, rutine og varighet, der den samlede tyngden av alle ordene som ble uttalt i den kunstige, men absolutte helligdommen som var terapirommet til slutt lenket seg sammen til veier mot forståelse. Zimmerman hadde rett i det. Forandringer var av det onde. Derfor gikk han raskere gjennom rommet enn han pleide, litt anspent i møte med noe han ikke visste hva var og ute av lage over at noe som kanskje var viktig hadde skjedd i livet hans, et liv som han ofte fryktet hadde blitt litt for kjedelig og fullstendig forutsigbart.

Han åpnet døren til venterommet og stirret.

Rommet var tomt.

Et øyeblikk sto han forvirret og tenkte at han kanskje hadde innbilt seg at klokken ringte, men Zimmerman hadde også hørt den, og han hadde også gjenkjent den spesielle lyden som signaliserte at en som kjente rutinene var til stede i venterommet.

«Hallo?» sa han, selv om det var helt tydelig at det ikke var noen der som kunne høre ham.

Han merket at pannen hadde rynket seg i overraskelse, og han satte de stålinnfattede brillene på plass på nesen. «Merkelig», sa han høyt. Og så la han merke til konvolutten som noen hadde lagt igjen på setet av den ene, høyryggede stolen han hadde plassert der for pasienter som ventet på avtalen sin. Han pustet langsomt ut, ristet på hodet og tenkte at dette var da svært dramatisk, selv til å være en som hørte til i hans nåværende pasientportefølje.

Han gikk bort og tok opp konvolutten. Navnet hans var maskinskrevet på forsiden.

«Så uvanlig», sa han høyt. Han nølte før han åpnet brevet, holdt det opp mot pannen slik som Johnny Carson pleide å gjøre da han holdt på med sketsjene om Carnac den store, og i samme øyeblikk prøvde han å gjette på hvilken av pasientene hans som hadde lagt den igjen til ham. Men det var ikke en handling som passet noen av dem han hadde regelmessige avtaler med. Alle likte de, både direkte og hyppig, å sette ord på alle hans feil og mangler, noe som var en integrert del av terapiprosessen, selv om det av og til kunne være irriterende.

Han rev opp konvolutten og dro ut to maskinskrevne ark. Han leste bare den første linjen:

Gratulerer med 53-årsdagen, doktor. Velkommen til den første dagen av din død.

Han trakk pusten raskt. Det føltes som om den innestengte luften i leiligheten hans gjorde ham svimmel, og han strakte seg mot veggen for å finne støtte.

Dr. Frederick Starks, en mann som levde av introspeksjon, bodde alene, hjemsøkt av andre menneskers minner.

Han gikk bort til det lille, antikke skrivebordet i valnøtt, en gave fra hans kone femten år tilbake. Det var tre år siden hun døde, og når han satte seg ned ved skrivebordet, var det som han ennå kunne høre stemmen hennes. Han la de to brevarkene foran seg på skriveunderlaget. Han tenkte for seg selv at det var et tiår siden han sist hadde vært redd for noe, og det han hadde vært redd for den gangen var den diagnosen som kreftspesialisten ga til hans kone. Nå var den nye tørre, syrlige smaken på tungen like lite velkommen som den økende hjertebanken han kunne kjenne i brystet.

Han brukte et par sekunder på å prøve å berolige de hurtige hjerteslagene, ventet tålmodig til han kunne kjenne at det gikk litt langsommere. Han var seg sterkt bevisst ensomheten sin akkurat nå, hatet den sårbarheten som ble skapt av at han var helt alene.

Ricky Starks – det var sjelden han lot noen få vite hvor mye bedre han likte den uformelle forkortelsen av navnet sitt han husket fra lekeplassene og studiekameratene enn det formelle Frederick – var en mann som trengte orden og rutiner. Han levde etter en regelmessighet som nesten hadde noe religiøst over seg; ved å leve sitt daglige liv etter fastlagte planer, kunne han overleve alt kaos og uro som pasientene brakte med seg hver dag. Fysisk var han en spinkel mann, en tomme eller to under seks fot, med en slank og asketisk kropp takket være raske, daglige spaserturer ved lunsjtid og at han konsekvent nektet seg søtsaker og iskrem til tross for at han elsket det i hemmelighet.

Han brukte briller, noe som ikke var uvanlig for en mann på hans alder, selv om han var stolt av det faktum at de hadde lav styrke. Han var også stolt av håret sitt, for selv om det hadde blitt tynnere, så vokste det fortsatt som hvete på prærien. Han røykte ikke lenger, og det var bare unntaksvis han tok seg et glass vin om kvelden for å få sove bedre. Han hadde blitt vant til å leve alene, det gjorde ham ikke noe å spise middag på restaurant alene, eller å se et show på Broadway eller en kinoforestilling uten å ha selskap. Han mente selv at han var i utmerket form både fysisk og psykisk. Som regel følte han seg yngre enn alderen skulle tilsi. Men han var svært bevisst på at det året han nå gikk inn i, var det året hans far ikke hadde overlevd, og selv om det ikke var noen logikk i hans observasjoner, trodde han ikke selv at han ville leve lenger enn femtitre, som om det skulle være urettferdig eller upassende om han gjorde det. Likevel, tenkte han selvmotsigende mens han stirret på de første ordene i brevet, jeg er ikke klar til å dø. Så leste han videre, tok seg god tid, stoppet ved hver setning, lot frykt og uro slå rot i seg.

Jeg eksisterer et sted i fortiden din.

Du ødela mitt liv. Du vet kanskje ikke hvordan eller hvorfor, eller ikke engang når, men du gjorde det. Brakte katastrofe og sorg til hvert sekund i mitt liv. Du ødela livet mitt. Og nå har jeg bestemt meg for å ødelegge ditt.

Ricky Starks trakk pusten dypt en gang til. Han bodde i en verden hvor falske trusler og usanne løfter var dagligdagse, men visste umiddelbart at ordene foran ham var noe helt annet enn de ustabile utgytelsene han var vant til å høre hver dag.

Først tenkte jeg at jeg bare skulle drepe deg for å gjøre gjengjeld.

Så forsto jeg at det var for enkelt. Du er et patetisk enkelt mål, doktor. Du låser ikke dørene dine om dagen. Du går den samme spaserturen langs samme rute hver dag fra mandag til fredag. I helgen er du fortsatt like forutsigbar, helt fram til den lille turen ut på søndag morgen for å hente Times, en løkbagel og en hasselnøttkaffe, to sukkerbiter, uten melk, på en trendy kaffebar to kvartaler sør for huset ditt.

Altfor lett. Det hadde ikke vært noen særlig utfordring å følge etter og drepe deg. Og siden det kunne bli så enkelt å drepe deg, var jeg ikke sikker på at det ville bli tilfredsstillende nok.

Jeg har bestemt meg for at jeg heller vil at du skal ta livet av deg.

Ricky Starks flyttet seg urolig på stolen. Han kunne kjenne varmen som steg opp fra ordene foran seg, som når flammene fattet i veden i en ovn, de glødet i pannen og kinnene hans. Leppene var tørre, og det hjalp ikke å slikke seg om munnen.

Ta livet av deg, doktor.

Hopp fra en bro. Skyt deg en kule for pannen. Gå rett ut i gaten foran en buss. Kast deg foran undergrunnsbanen. Skru på gassen og slå av våkeblusset. Finn en passende bjelke og heng deg. Hvilken metode du velger, er helt opp til deg.

Men det er din beste mulighet.

Ditt selvmord vil være mye mer passende, når man tar i betraktning alle sidene ved vår relasjon. Og det vil helt sikkert være en mye mer tilfredsstillende metode for deg når du skal betale din gjeld til meg.

Så dette er spillet vi skal spille. Du har nøyaktig femten dager fra i morgen tidlig klokken seks for å finne ut hvem jeg er. Hvis du lykkes, må du kjøpe en av disse små enspalters annonsene som du finner nederst på første side i New York Times, og skrive navnet mitt der. Det er det hele: Bare skrive navnet mitt.

Hvis du ikke gjør det, da … vel, her begynner moroa. Legg merke til at side to av dette brevet inneholder navnene til femtito av slektningene dine. Aldersmessig varierer de fra et nyfødt barn på knappe seks måneder, datterdatteren til din grandniese, til din fetter som spekulerer på Wall Street og er en gammel kapitalist like inntørket og kjedelig som deg. Hvis du ikke er i stand til å rykke inn annonsen slik jeg har beskrevet, har du dette valget: Ta umiddelbart livet av deg, ellers vil jeg ødelegge et av disse uskyldige menneskene.

Ødelegge.

For et interessant ord. Det kan bety økonomisk ruin. Det kan bety sosial utstøting. Det kan bety psykologisk voldtekt. Det kan også bety mord. Det får du tenke litt på. Det kan være en ung person eller en gammel. Mann eller kvinne. Rik eller fattig.

Alt jeg lover deg, er at det vil være en slik hendelse som de – eller deres kjære – aldri vil komme over, uansett hvor mange år de kommer til å gå i psykoanalyse.

Og uansett hva det er, må du leve hvert eneste sekund i hvert eneste minutt du har igjen på jorden med kunnskapen om at det skjedde bare på grunn av deg.

Hvis ikke du velger en mer ærefull vei og tar livet av deg først, og dermed sparer det målet jeg har valgt ut, fra en slik skjebne.

Dette er valget ditt: Mitt navn eller din dødsannonse. I samme avis, selvfølgelig.

For å bevise mine evner til å nå fram, og hvor nøyaktig dette er planlagt, har jeg i dag tatt kontakt med en på navnelisten med en beskjeden liten henvendelse. Jeg ber deg innstendig om å bruke resten av kvelden for å finne ut hvem jeg har vært i kontakt med og på hvilken måte. Da vil du uten forsinkelse kunne begynne på den egentlige oppgaven i morgen tidlig.

Jeg regner selvfølgelig ikke med at du vil være i stand til å finne ut hvem jeg er. Så for å bevise at jeg har en sporty innstilling, har jeg bestemt meg for at jeg nå og da i de neste femten dagene skal gi deg et spor eller to. Bare for å gjøre alt mer interessant, selv om en flink og intuitiv type som deg burde regne med at hele dette brevet er fullt av spor. Men her er uansett et lite eksempel, og det er gratis.

Livet var lek og lykken var stor

Lite barn og far og mor

Men alt som godt og riktig var

Det ble borte med min far

Jeg er ingen dikter.

Jeg er en hater.

Du kan stille meg tre spørsmål. Svarene må være ja eller nei, takk. Bruk samme metode, annonse på første siden i New York Times. Jeg vil svare på min egen måte i løpet av tjuefire timer.

Lykke til. Du burde også ta deg tid til å bestemme hvordan begravelsen din skal være. Antakelig bør du vurdere kremasjon fremfor en påkostet seremoni. Jeg vet at du misliker kirker. Jeg tror ikke det ville være særlig lurt å ta kontakt med politiet. De ville antakelig gjøre narr av deg, og det ville ikke være lett for en så forfengelig mann som deg. Og dessuten ville det nok gjøre meg enda mer rasende, og akkurat nå er du nok ganske usikker på hvor ustabil jeg egentlig er. Jeg kunne reagere på feil måte og ty til onde handlinger.

Men det er en ting du kan være helt sikker på: Mitt raseri har ingen grenser.

Brevet var undertegnet med store bokstaver:

RUMPELSTILTSKIN

Ricky Starks satte seg hardt tilbake i stolen som om raseriet som steg opp fra ordene på arket foran ham hadde slått ham i ansiktet som en knyttneve. Han kom seg på føttene, gikk bort til vinduet og satte det opp, lot lydene fra byen trenge inn i stillheten i det lille rommet, båret inn av en uventet sen julibris som bar bud om at det kunne bli tordenvær i byen til kvelden. Han pustet inn, kjente etter noe i luften som kunne fri ham fra den heten som hadde kommet over ham. Han hørte den gjennomtrengende melodien fra en politisirene noen kvartaler unna, og kakofonien av bilhorn som ligger som en konstant bakgrunnsstøy over Manhattan. Han trakk pusten dypt to eller tre ganger før han lukket vinduet igjen og stengte ute alle de vanlige lydene fra livet i byen.

Han snudde seg mot brevet igjen.

Jeg har store problemer, tenkte han. Men hvor store var han usikker på.

Han forsto at truslene var alvorlige, men sammenhengene var fortsatt uklare. En stor del av ham ønsket bare å overse brevet som lå på skrivebordet. Han ville bare ikke være med på dette lite lystelige spillet. Han snufset mens han tenkte gjennom denne tanken. All hans utdannelse og erfaring sa ham at det å gjøre ingenting var den mest fornuftige reaksjon. Tross alt erfarer analytikere ofte at man best får fram den psykologiske sannheten bak en handling ved å forholde seg taus og la være å svare, selv når pasienten er på det mest provoserende eller har den mest hårreisende atferd. Han reiste seg og gikk to ganger rundt skrivebordet som en hund i møte med en uvanlig lukt.

På runde nummer to stoppet han og stirret ned på ordene på arket igjen.

Han ristet på hodet. Han forsto at det ikke holdt. Et øyeblikk kjente han et streif av beundring for den avanserte logikken til forfatteren. Ricky forsto at han ville ha reagert så likegyldig at det grenset til kjedsomhet på trusler som «Jeg skal drepe deg». Han hadde levd både godt og lenge, tenkte han, det var ikke noen stor trussel for en middelaldrende mann. Men det var ikke saken her. Trusselen var mer fordekt. En annen måtte lide hvis han ikke handlet. En uskyldig, antakelig et ungt menneske, fordi de yngre er så mye mer sårbare.

Ricky svelget. Jeg ville klandre meg selv og leve i pine resten av mitt liv.

Det hadde forfatteren helt rett i.

Eller ta livet av meg. Han kjente plutselig en bitter smak på tungen. Selvmord ville være antitesen til alt han sto for, hele livet hans. Han hadde en mistanke om at personen som underskrev med navnet Rumpelstiltskin visste såpass.

Plutselig følte han det som om han sto for retten.

Igjen begynte han å gå rundt i kontoret mens han vurderte brevet. En dominerende stemme inne i ham ville ignorere det hele, trekke på skuldrene av alt sammen og tilskrive det en overdrivelse og en fantasi uten rot i virkeligheten, men han kjente at han ikke fikk det til. Ricky irettesatte seg selv: Selv om noe gjør deg ubekvem, er det ikke sikkert at du skal avvise det av den grunn.

Men han visste egentlig ikke hvordan han skulle reagere. Han sluttet å vandre og satte seg igjen. Galskap, tenkte han. Men ganske dyktig galskap, den vil dra meg med på det som skjer.

«Jeg burde ringe til politiet», sa han høyt. Så stoppet han. Og si hva da? Slå 911 og fortelle en sløv og fantasiløs politifunksjonær at han hadde mottatt et trusselbrev? Og deretter høre på at mannen svarte Og så da? Så vidt han selv forsto, hadde ikke noe lovbrudd funnet sted. Hvis det ikke var brudd på et eller annet å foreslå for noen at de skulle ta livet av seg. Utpressing? Han lurte på hvilken type drap det ville bli betegnet som. Han tenkte et øyeblikk på å ringe en advokat, men innså at dette ikke var noen juridisk problemstilling. Han hadde blitt utfordret på sin egen arena. Det var et spill som handlet om intuisjon, om psykologi, det var om følelser og frykt. Han ristet på hodet og sa til seg selv: Det er en arena jeg kan bruke.

«Hva vet du allerede?» Han snakket med seg selv alene i rommet.

Noen kjenner til alle rutinene mine. Vet hvordan jeg slipper inn neste pasient. Vet når jeg tar lunsjpause. Hva jeg gjør i weekenden. Smart nok til å finne fram til en hel liste med slektninger. Det skulle noe til.

Vet når jeg har fødselsdag.

Igjen dro han pusten skarpt inn. Jeg har blitt overvåket.

Jeg visste det ikke, men noen holdt meg under oppsikt. Vurderte meg. Noen har brukt mye tid og betydelig innsats for å skape dette spillet, og ikke gitt meg mye tid til å komme med mottrekk.

Han var tørr i munnen og leppene kjentes som pergament. Plutselig ble han veldig tørst, men kjente motvilje mot å forlate tryggheten i kontoret for å gå ut på kjøkkenet og hente et glass vann.

«Hva har jeg gjort som kan få noen til å hate meg så mye?» spurte han.

Spørsmålet var som et raskt slag mot magen. Ricky visste at han var arrogant på samme måte som mange andre omsorgspersoner, han følte at han hadde gjort mye godt i sitt lille hjørne av tilværelsen gjennom å skape forståelse og aksept. At han skulle ha skapt en betent byll av hat i noen, var en svært urovekkende tanke.

«Hvem er du?» sa han krevende til brevet. Umiddelbart begynte han å gjennomgå hele pasientjournalen sin i tankene, årtier tilbake, men stoppet like fort igjen. Dette var noe han måtte gjøre før eller senere, men han måtte gjøre det systematisk, disiplinert og innbitt, og ennå var han ikke der at han kunne få det til.

Ricky tenkte ikke på seg selv som en som egnet seg til rollen som sin egen politimann. Men så ristet han på hodet idet han innså at dette ikke var sant. Han hadde vært en slags detektiv i mange år. Det var bare stor forskjell både i typen forbrytelser han hadde etterforsket og hvilke metoder han hadde tatt i bruk. Tanken ga ham noe av motet tilbake, og han satte seg ned ved skrivebordet og dro opp en gammel adressebok fra øverste skuff til høyre, den var gammel og lærinnbundet og så slitt i kantene at den ble holdt sammen av en gummistrikk. Jeg kan begynne med å finne den slektningen som denne personen har kontaktet, sa han til seg selv. Det må være en tidligere pasient, sa han til seg selv, en som avbrøt analysen og ble kastet ut i depresjon. En som hadde vært grensepsykotisk med fikse ideer i mange år. Han regnet med at med litt flaks, og kanskje et hint eller to fra den slektningen som hadde blitt kontaktet, så ville han klare å identifisere den misfornøyde eks-pasienten. Han prøvde å overbevise seg selv om at denne brevskriveren – Rumpelstiltskin – egentlig bare ville ha hjelp. Like snart slo han fra seg denne naive tanken. Han holdt adresseboken i hånden og tenkte på den eventyrskikkelsen som brevskriveren hadde tatt navnet sitt fra. Grusom, sa han til seg selv. En slu og magisk liten nisse med et sort hjerte som bare blir overvunnet gjennom sin egen uflaks. Disse tankene hjalp ikke på humøret hans.

Brevet så ut til å gløde der det lå på skrivebordet foran ham.

Han nikket langsomt. Det forteller mye, insisterte han. Sett disse ordene i sammenheng med det han allerede har foretatt seg, så har du antakelig halvveis funnet ut hvem han er.

Så han skjøv brevet til side og åpnet adresseboken, lette etter nummeret til den første personen på listen over femtito. Han trakk en grimase og begynte å slå nummeret. Han hadde ikke hatt noe særlig kontakt med slektningene sine det siste tiåret, og han tvilte på om noen av dem ville være særlig ivrige etter å høre fra ham nå. Særlig under slike omstendigheter.

Kapittel to

Ricky Starks følte seg særs lite egnet til å lokke informasjon ut av slektningene sine, som ble overrasket over å høre stemmen hans. Han var vant til å internalisere alt som ble sagt av pasientene på kontoret, holde løpende oversikt over alle observasjoner og erkjennelser. Men mens han slo nummer etter nummer, kjente han seg ubekvem, som om han beveget seg i et fremmed landskap. Han klarte ikke å lage et manuskript han kunne følge i samtale etter samtale, en slags standardhilsen etterfulgt av en rask forklaring på hvorfor han ringte. I stedet hørte han sin egen nølende og usikre stemme mens han snublet gjennom klossete hilsener og prøvde å dra ut av folk et svar på et tåpelig spørsmål: Har det hendt deg noe usedvanlig?

Som et resultat av dette ble kvelden fylt av en rekke svært irriterende telefonsamtaler. Slektningene hans var enten negativt overrasket over å høre fra ham, pessimistisk nysgjerrige over hvorfor han plutselig ringte dem etter så lang tid, svært travle med noe han hadde avbrutt dem i eller rett og slett bare ufine. Det var en korthet over alle samtalene, og flere ganger ble han bryskt avvist. Det var flere spørsmål av typen «Hva i helvete dreier dette seg om». Da løy han hver gang, og sa at en tidligere pasient hadde fått tak i en liste over slektningene hans, og at han var redd for at de ville bli kontaktet. Han sa ikke noe til noen om at en av dem kanskje var truet, og han lurte på om ikke det var den groveste løgnen av alle.

Klokken var nesten ti om kvelden og det nærmet seg hans vanlige sengetid, men fortsatt sto det igjen cirka tjue navn på listen. Hittil hadde han ikke sett spor etter noe utover det helt ordinære i de livene han hadde undersøkt for å finne ut om det var noe å se nærmere på. Men han tvilte på sine egne evner til å stille spørsmål. Den underlige utydeligheten i brevet fra Rumpelstiltskin fikk ham til å frykte at det var en sammenheng han rett og slett ikke hadde oppdaget. Like sannsynlig var det at en av dem han hadde snakket med denne kvelden virkelig hadde blitt kontaktet av brevskriveren, men ikke hadde villet si det til ham. Noen av oppringingene hadde frustrerende nok ikke blitt besvart. Tre ganger hadde han blitt tvunget til å legge igjen kryptiske og oppstyltede meldinger på telefonsvarere.

Han tillot ikke seg selv å tenke at brevet kanskje bare var en innviklet spøk, selv om det hadde vært deilig om det forholdt seg slik. Han var stiv i ryggen. Ikke hadde han spist heller, men han var likevel ikke sulten. Han hadde hodepine. Han gned seg i håret med den ene hånden og strøk seg så over øynene før han ringte det neste nummeret, en utmattende anspenthet dunket i tinningene. Han betraktet hodesmertene som en liten avlat for det som nå stadig ble tydeligere for ham; han hadde ingen kontakt med og var blitt en fremmed for hele sin familie.

Unnlatelsessyndenes straff, tenkte Ricky for seg selv mens han strakte seg for å slå telefonnummer tjueen på listen han hadde fått fra Rumpelstiltskin. Det ville antakelig være helt urimelig å forvente at familien skulle motta et plutselig forsøk på kontakt med åpne armer etter så mange års taushet, særlig de fjerne slektningene som han hadde lite til felles med. Noen hadde blitt stille da han sa navnet sitt, som om de trengte litt tid for å komme på hvem han var. Disse små pausene fikk ham til å føle seg som en gammel eneboer som hadde bestemt seg for å komme ned fra fjelltoppen sin, eller som en bjørn i de første minuttene etter vintersøvnen.

Det tjueførste navnet var det bare så vidt han hadde noen minner om. Han konsentrerte seg kraftig for å forbinde det med et ansikt og en forbindelse med ham selv. Langsomt steg et bilde fram foran ham. Hans eldre søster som hadde vært død i over ti år hadde hatt to sønner, og dette var den eldste. Dette gjorde Ricky til en slags onkel, men fjern. Han hadde ikke hatt noen kontakt med nieser eller nevøer siden søsterens begravelse. Han ransaket hukommelsen og prøvde å huske litt, ikke bare utseendet, men noe med navnet. Hadde navnet på listen en kone? En familie? En karriere? Hvem var han?

Ricky ristet på hodet. Den personen han prøvde å komme i kontakt med var ikke mer levende for ham enn et hvilket som helst navn i telefonkatalogen. Han ble sint på seg selv. Det er ikke slik det skal være, insisterte han overfor seg selv, du burde huske noe. Han så for seg søsteren, femten år eldre enn ham, en alderskløft som hadde medført at de beveget seg i helt forskjellige kretser selv om de tilhørte samme familie. Hun var den eldste, han var attpåklatten som alltid ville forbli lillebroren i familien. Hun hadde vært poet, tok eksamen fra et velrennomert kvinneuniversitet i femtiårene, først arbeidet hun i forlagsbransjen, men siden giftet hun seg godt – med en advokat fra næringslivet. De to sønnene hennes bodde i New England.

Ricky så på navnet på arket foran seg. Adressen var Deerfield, Massachusetts, i 413-området. Plutselig flommet minnene. Sønnen var professor på en privatskole i byen. Hva underviser han i? spurte Ricky seg selv. Svaret kom i løpet av sekunder. Amerikansk historie. Han knep øynene igjen et øyeblikk og fant fram et mentalt bilde, en kort, senesterk mann i tweedjakke, med hornbriller og sandfarget hår som var i ferd med å forsvinne. En mann med en kone som var minst fem centimeter høyere enn ham selv.

Han sukket, nå visste han i alle fall noe. Han strakte seg etter telefonen.

Han slo nummeret og lyttet mens telefonen ringte fem–seks ganger før den ble besvart av en stemme som var umiskjennelig ung. Dyp, men ivrig.

«Hallo?»

«Hallo», sa Ricky. «Jeg vil gjerne snakke med Timothy Graham. Dette er hans onkel Frederick. Doktor Frederick Starks …»

«Dette er Tim junior.»

Ricky nølte før han fortsatte. «Hei Tim junior. Vi har vel aldri truffet hverandre …»

«Jo, vi har det. Faktisk. En gang. Det husker jeg. I bestemors begravelse. Du satt rett bak foreldrene mine på annen benk i kirken, og du sa til pappa at det var godt at bestemor slapp å lide. Jeg husker det godt, for jeg skjønte ikke hva du mente den gangen.»

«Du må ha vært …»

«Sju.»

«Og nå er du …»

«Nesten sytten.»

«Du har god hukommelse som kan huske et eneste møte.»

Den unge mannen tenkte over utsagnet før han svarte. «Bestemors begravelse gjorde dypt inntrykk på meg.» Han forklarte det ikke nærmere, men skiftet samtaleemne. «Du ville snakke med pappa?»

«Ja, hvis jeg kan.»

«Hvorfor det?»

Ricky syntes det var et merkelig spørsmål fra en som var så ung. Ikke så mye det faktum at Timothy junior ville vite hvorfor, det ville alltid unge mennesker. Men i denne konteksten hadde spørsmålet en klang av beskyttelse. Ricky antok at de fleste tenåringer bare ville brølt til sin far at han måtte komme og ta telefonen før de fortsatte med det de egentlig holdt på med, se på TV eller lekser eller dataspill, en uventet telefon fra en gammel og fjern slektning var ikke noe de ville vurdere som en relevant hendelse i tilværelsen.

«Vel, det er litt merkelig», svarte han.

«Det har vært en merkelig dag her også», repliserte tenåringen.

Dette utsagnet fikk Ricky til å spisse ører. «Hvordan det?» sa han.

Men tenåringen svarte ikke. «Jeg er ikke sikker på om pappa vil snakke akkurat nå, hvis han ikke vet hva det handler om.»

«Vel», sa Ricky forsiktig. «Jeg tror han vil være interessert i det jeg har å fortelle.»

Timothy junior tenkte over det. Så svarte han. «Pappa er opptatt akkurat nå. Politiet er her ennå.»

Ricky trakk pusten brått. «Politiet? Er det noe galt?»

Tenåringen overhørte spørsmålet for å stille sitt eget. «Hvorfor ringer du? Vi har ikke hørt fra deg på …»

«Mange år. Minst ti. Ikke siden din bestemor ble begravd.»

«Akkurat. Det var det jeg trodde. Hvorfor nå, plutselig?»

Ricky forsto godt at gutten var mistenksom. Han begynte på den forberedte talen sin. «En av mine tidligere pasienter – du vet jeg er lege, ikke sant, Tim? – prøver kanskje å komme i kontakt med noen i familien min. Og selv om vi ikke har snakket sammen på mange år, prøver jeg likevel å advare folk. Det er derfor jeg ringer.»

«Hva slags pasient? Du er psykiater, ikke sant?»

«Psykoanalytiker.»

«Og denne pasienten, er han farlig? Eller gal? Eller begge deler?»

«Jeg tror kanskje jeg burde snakke med faren din.»

«Jeg sa jo at han snakker med politiet nå. Jeg tror de skal dra snart.»

«Hvorfor snakker han med politiet?»

«På grunn av søsteren min.»

«Hva er det med søsteren din?» Ricky prøvde å huske hva piken het og prøvde å se henne for seg, men alt han kunne huske, var et lite, lyshåret barn, noen år yngre enn broren sin. Han husket at de to hadde sittet sammen, litt for seg selv, under mottakelsen etter søsterens begravelse, ubekvemme i stive, mørke klær, rolige, men utålmodige mens de ventet på at den dystre stemningen i forsamlingen skulle lette og livet vende tilbake til det normale.

«Noen fulgte etter …» begynte tenåringen, men så stoppet han igjen. «Jeg henter pappa», sa han bestemt. Ricky hørte telefonen slamre mot en bordplate, og dempede stemmer i bakgrunnen.

Et øyeblikk etter ble telefonen plukket opp, og Ricky hørte en stemme som lignet på stemmen til tenåringen, men som hadde en dypere vaktsomhet i seg. Samtidig virket stemmen plaget og utålmodig, som om stemmens eier var under press, eller hadde blitt forstyrret i et usikkert øyeblikk. Ricky likte å se på seg selv som ekspert på stemmer, på trykk og toneleie, ordvalg og hastighet, som alt sammen kunne avsløre hva som foregikk inne i personen. Faren til tenåringen snakket uten innledning.

«Onkel Frederick? Dette er da svært usedvanlig, og jeg er midt oppe i en slags familiekrise her, så jeg håper virkelig dette er viktig. Hva kan jeg gjøre for deg?»

«Hallo, Tim. Jeg beklager at jeg trenger meg på slik …»

«Det er i orden. Tim junior sa du hadde fått en slags advarsel …»

«På en måte. Jeg har fått et kryptisk brev i dag fra en som kan være en tidligere pasient. Det var skrevet i noe jeg må beskrive som en truende tone. Først og fremst rettet mot meg. Men det antydet også at brevskriveren kunne komme til å ta kontakt med et medlem av familien min. Jeg har ringt rundt til folk for å advare dem, og for å finne ut om det er noen som allerede har blitt kontaktet.»

Det ble en dødskald pause i telefonen, den varte nesten i et minutt.

«Hva slags pasient?» spurte Tim senior på samme måte som sønnen hadde gjort. «Noen som er farlig?»

«Jeg vet ikke nøyaktig hvem det er. Brevet hadde ingen underskrift. Jeg regner bare med at det er en tidligere pasient, men jeg vet det ikke sikkert. Kanskje er det ikke det. Sannheten er at jeg ikke vet noen ting sikkert.»

«Det høres uklart ut. Usedvanlig vagt.»

«Det har du rett i. Jeg beklager.»

«Tror du det er en reell trussel?»

Ricky kunne høre en hard, kald klang i mannens stemme.

«Jeg vet ikke. Det uroet meg såpass mye at jeg tok noen telefoner.»

«Har du snakket med politiet?»

«Nei. Det er ikke brudd på noen lov å sende meg et brev, så vidt jeg vet.»

«Nei, det er helt ordrett hva de svina nettopp har fortalt meg.»

«Hva?» sa Ricky.

«Politiet. Jeg ringte til politiet, og de kom helt hit ut for å fortelle meg at de ikke kunne gjøre noen ting.»

«Hvorfor ringte du politiet?»

Timothy Graham svarte ikke med det samme. Det virket som om han trakk pusten dypt, men det lot ikke til å berolige ham, snarere ble effekten den motsatte, som om oppdemmet raseri ble sluppet fri.

«Det var avskyelig. En syk faen. En sleip syk helvetes drittsekk. Han er ferdig hvis jeg får tak i ham. Jeg tar livet av ham med bare nevene. Er denne ekspasienten din en syk faen, onkel Frederick?»

Det plutselige utbruddet av grovheter gjorde inntrykk på Ricky. Det virket som et dramatisk brudd på rollen som rolig, dannet og reservert historieprofessor ved en eksklusiv og konservativ videregående skole. Ricky tok en pause, han visste først ikke hva han skulle si.

«Jeg vet ikke», sa han igjen. «Fortell meg hva som har hendt som har gjort deg så opphisset.»

Tim senior nølte igjen, pustet dypt, lyden hørtes hvesende og slangelignende ut gjennom telefonen. «Og så på fødselsdagen hennes, det er helt utrolig. På hennes fjortende fødselsdag, av alle dager. Det er bare avskyelig …»

Ricky stivnet. Et minne eksploderte bak øynene hans. Han forsto at han skulle ha trukket disse forbindelseslinjene med det samme. Av alle hans slektninger var det ved en tilfeldighet bare én som hadde samme fødselsdag som ham selv. Den lille piken som han ikke klarte å huske ansiktet til, og som han bare hadde møtt en eneste gang, i en begravelse. Han irettesatte seg selv. Dette skulle ha vært den aller første telefonsamtalen. Han passet godt på at disse tankene ikke kunne spores i stemmen hans.

«Hva har skjedd?» spurte han enkelt.

«Noen la et fødselsdagskort til henne inn i skapet hennes på skolen. Et av disse søte, ekstra store, i overkant sentimentale kortene de har på supermarkedet. Jeg skjønner fortsatt ikke hvordan svinet kom seg inn og fikk åpnet skapet uten at noen fikk øye på ham. Ærlig talt, hva slags sikkerhetsrutiner har de egentlig? Helt utrolig. Og da Mindy kom på skolen, fant hun kortet, regnet med at det var fra en av kameratene og åpnet det. Og vet du hva? Det var fullt av avskyelig pornografi. Fargebilder som ikke overlot noe til fantasien. Bilder av kvinner som var bundet med tau og lenker og penetrert i alle tenkelige former med alle slags redskaper du kan komme på. Virkelig rå porno, XXX, kun for viderekomne. Og dette mennesket hadde skrevet på kortet: Se hva jeg vil gjøre med deg så fort vi blir alene sammen …»

Ricky vred seg i stolen. Rumpelstiltskin, tenkte han.

Men det var ikke det han sa. «Og politiet? Hva sier de?»

Timothy Graham snøftet nedlatende på en slik måte at Ricky regnet med han hadde brukt det som metode i årevis på slappe studenter, det hadde antakelig gjort dem skrekkslagne, men nå var det heller et uttrykk for frustrasjon og maktesløshet.

«Det lokale politiet», sa han saklig, «er idioter. Håpløse idioter. De fortalte meg vennlig at med mindre det finnes substansielle og troverdige bevis på at noen holder øye med Mindy, er det ingenting de kan gjøre. De krever en tydelig og åpenlys handling. Med andre ord er det visst nødvendig at hun faktisk blir angrepet først. De betrakter brevet med innhold som en spøk. Antakelig noen i de eldste klassene. Kanskje noen jeg har gitt en dårlig karakter til i forrige semester. Selvfølgelig er ikke det helt umulig her omkring, men …» Historieprofessoren stoppet opp. «Hva med den tidligere pasienten din? Er han en sexforbryter?»

Ricky nølte selv. «Nei, ikke i det hele tatt», sa han til slutt. «Dette høres ikke ut som ham. Han er egentlig helt harmløs. Bare irriterende.»

Han lurte på om nevøen ville høre løgnene i stemmen hans. Det tvilte han på. Mannen var rasende, forvirret og grovt fornærmet, og ville antakelig være ute av stand til å gjenkjenne en løgn en god stund fremover.

Timothy Graham var taus en stund. «Jeg skal drepe ham», sa han til slutt. «Mindy har vært ute av seg i hele dag. Hun tror det er noen der ute som vil voldta henne. Hun er bare fjorten år og har aldri gjort noen noe vondt i hele sitt liv, hun er så lett påvirkelig, og hun har aldri noen gang blitt utsatt for slikt svineri. Det virker som det var i går at hun var mest opptatt av teddybjørner og barbie-dukker. Jeg tror ikke hun får sove stort til natten, eller i nettene fremover. Jeg håper bare at dette sjokket ikke gjør henne helt forandret.»

Ricky sa ingenting, og historielæreren fortsatte etter å ha fått igjen pusten.

«Er det mulig, onkel Frederick? Du er den fordømte eksperten. Kan livet forandre seg så fort for noen?»

Han svarte ikke nå heller, men spørsmålet ga gjenlyd inne i ham.

«… Det er grusomt, vet du, bare grusomt», utbrøt Timothy Graham. «Du prøver så godt du kan å beskytte barna fra den harde og perverse virkeligheten, så slapper du av et øyeblikk, og bang! Der traff det deg. Kanskje er ikke dette den verste historien om tapt uskyld du har hørt, onkel Frederick, men det er ikke du som må sitte og høre på gråten til din elskede datter som aldri har skadet noe menneske noen gang så lenge hun har levd, og nå gråter hun utrøstelig på sin fjortende fødselsdag fordi det er noen der ute som vil henne vondt.»

Og med det avsluttet historieprofessoren samtalen.

Ricky Starks lente seg tilbake ved skrivebordet sitt. Han lot en lang utpust visle mellom fortennene. På en måte var han både opprørt og interessert i det som Rumpelstiltskin hadde gjort. Raskt tenkte han gjennom det. Det var ikke noe spontant over meldingen han hadde sendt til tenåringspiken, den var kalkulert og effektiv. Han hadde tydeligvis brukt en del tid på å holde øye med henne også. Det viste også en dyktighet som Ricky forsto han burde legge merke til. Rumpelstiltskin hadde klart å unngå sikkerhetsopplegget på skolen, hadde evner som innbruddstyv og kunne dirke opp en lås uten å ødelegge den. Han hadde forlatt skolen uten at noen hadde lagt merke til ham og så fulgt motorveien rett ned fra vestre Massachusetts til New York City for å legge fra seg neste beskjed på venterommet til Nicky. Planen var ikke komplisert og kjøreturen var ikke lang, kanskje fire timer. Men det krevde planlegging.

Det var noe annet som plaget Ricky. Han vred seg i stolen.

Ekkoet etter ordene til nevøen hans ga gjenlyd fra veggene på kontoret og fylte rommet rundt ham med en slags varme: tapt uskyld.

Ricky tenkte på ordene. Noen ganger kunne en pasient i løpet av timen si noe som fikk en egen, en slags elektrisk kvalitet fordi det viste øyeblikk med forståelse, sekunder med innsikt, erkjennelser som betydde ny utvikling. Det var slike øyeblikk enhver analytiker søkte, øyeblikkene ble vanligvis fulgt av følelser av oppdagelse og tilfredsstillelse, fordi de signaliserte fremgang i terapiprosessen.

Slik var det ikke denne gangen.

Ricky kunne kjenne en desperasjon han ikke var herre over, den gikk hånd i hånd med frykt.

Rumpelstiltskin hadde angrepet grandniesen hans i et øyeblikk av uskyld og sårbarhet. Han hadde valgt en dag som skulle blitt fylt av minner for livet, lykkelige minner, om å være på terskelen til voksenlivet – hennes fjortende fødselsdag. Og så hadde han vrengt alt og gjort den stygg og skremmende. Det var en trussel så grunnleggende som Ricky kunne tenke seg, så provoserende at det var på grensen av det han kunne fatte.

Ricky løftet hånden til pannen som om han plutselig kjente seg febervarm. Det overrasket ham at den ikke var våt av svette. Han tenkte med seg selv: Vi tenker på trusler som noe som skaper usikkerhet rundt vår trygghet. En sexfiksert mann med pistol eller kniv. En beruset sjåfør bak rattet som skjødesløst trykker på gassen nedover motorveien. Eller en truende sykdom, en slik som tok livet av hans kone, vi begynner å bekymre oss for hva som foregår i vår egen kropp.

Ricky reiste seg fra stolen og begynte en nervøs vandring fram og tilbake.

Vi er redde for å bli drept. Men det er mye verre å bli ruinert.

Han kastet et blikk bort på brevet fra Rumpelstiltskin. Ruinert. Han hadde brukt det ordet, sammen med ordet ødelagt.

Hans motstander var en som hadde forstått at det som virkelig skremmer og som er vanskeligst å bekjempe, er det som kommer innenfra. Reaksjonen og smerten etter et mareritt kan være mye verre enn å bli slått av en knyttneve. Og på samme måten er det ofte ikke selve knyttneven, men følelsen bak som skaper smerten. Han stoppet brått opp og snudde seg mot den lille bokhyllen som sto ved en av veggene på kontoret. Det var flere hyllemeter med tekster der – det meste var medisinsk faglitteratur og fagtidsskrifter. Det var samlet bokstavelig talt flere hundretusener med ord der, ord som klinisk og kjølig analyserte menneskelige følelser. I samme øyeblikk forsto han at all den kunnskapen var helt ubrukelig for ham.

Det han ønsket seg var å finne fram en bok fra hyllen, åpne innholdsfortegnelsen og slå opp på R for Rumpelstiltskin og så slå opp på den siden der det sto en likefrem og saklig beskrivelse av mannen som hadde skrevet brevet. Han kjente frykten vokse i seg fordi det ikke fantes noen slik tekst noe sted. Og han snudde seg bort fra alle de ordene som fram til dette øyeblikk hadde definert hans karriere, og kom til å tenke på et avsnitt fra en bok han ikke hadde lest siden college. Rotter, tenkte Ricky. De plasserte Winston Smith i et rom med rotter i fordi de visste at det var det eneste i verden som han virkelig var redd for. Ikke døden. Ikke tortur. Rotter.

Han så rundt i leiligheten og på kontoret, omgivelser som definerte ham, hvor han hadde vært komfortabel og lykkelig i mange år. I samme øyeblikk begynte han å tenke at det kanskje nå ville bli annerledes, og han undret seg over om det var dette som skulle bli hans egen versjon av Rom 101. Stedet der de oppbevarte det aller verste på jorden.