Jane Borodale

Fyrmakerinnen

Roman

Oversatt av Ragnhild Aasland Sekne

THE BOOK OF FIRES

Copyright © 2009 Jane Borodale

Norwegian translations rights by arrangement with

Jane Borodale through United Agents, London, UK

Norsk utgave © 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: © 2009 HarperCollins Publishers

Foto: Julian Humphries

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-314-3

ISBN 978-82-8205-223-8 (trykket)

Til Sean, Orlando og Louis

Med tanke på alle dem som ble dømt

til døden ved hengning i Tyburn

Fikssoler

En

Det høres en rytmisk rasping av et blad mot en stein mens han sliper knivene. Bladet lager en skjelvende, stram lyd som jeg kan kjenne i tennene. Det er november, og i dag er den dagen vi skal slakte grisen.

Jeg er inne i huset, bøyd over ildstedet. Jeg legger biter av bark og tørt tre fra alm på glørne, og de begynner å sprake når ilden får tak. En varm lukt av sopp stiger opp, og fra veden bobler det saft og kvae. Flammene, som har fått ny føde, spytter og spraker, fargede stråler spruter ut fra dem. En søyle av tykk røyk stiger raskt opp gjennom skorsteinen og ut mot himmelen som en grå væske som blander seg med melk. Jeg henger blåsebelgen i hempen og retter meg opp. Ild gir meg en følelse av velbehag. Å brenne ting til aske og ingenting får meg til å føle meg mer besluttsom.

Når jeg retter meg opp, ser jeg at kjøkkenet er fullt av røyk. Min mor har mye å gjøre og er andpusten der hun nervøst skynder seg mellom plankebordet og ildstedet. Røde flekker begynner å vise seg på kinnbena hennes. Denne ilden må være stekende het, en av de varmeste i løpet av året. Den skal varme opp de største kokekarene slik at vannet blir varmt nok til at det kan skålde grisehudene, og deretter putre videre sammen med byggkornene og puddingene, fett blod og korn som er pakket inn i de vaskede tarmene som beveger seg rene rundt i gryten med vann. Jeg går bort til døren og ut på gårdsplassen for å hente mer ved. Været er ennå ikke så kaldt at det får en til å snappe etter pusten, men luften er kjølig. Vi nærmer oss allerede martinsmesse. Frosten har ikke satt seg slik den pleier å gjøre, men ånden min svever som en hvit sky foran meg. En lav sol har steget opp over dalen og dytter smale skygger ut i veien. Den fuktige luften lukter av råtne blad og gjødsel og røyken fra pipen. Jeg kan høre kråker som lager hese lyder over bøketrærne oppe i bakken. Og broren min fukter bladene ved bakdøren mens han skraper bort metallet på steinene. Mens jeg går over gårdsplassen mot vedstabelen, ser jeg at lyset fra den oransje solen treffer kniven mens han arbeider, et skarpt blendende lys.

Jeg hvisker en hel liste av ting inn i vedstabelen mens jeg drar ut kubber og kvister og stabler dem opp mot kjolebrystet mitt.

Navnet mitt er Agnes.

Jeg bor i en hytte i utkanten av landsbyen Washington, ved foten av Downs, der denne grønne sanden blir til leire. Veien som går forbi hytta, er trang og sølete, og den renner helt melkehvit når regnet pøser ned fra åsen. Over oss, i den bratte skråningen, står trærne tett i tett, helt opp til kalkbakkene der sauene gresser. Familien til faren min har bodd i Sussex i årevis. Jeg er sytten, vi er ganske ofte sultne, halvparten av tiden vever jeg stoffer som selges. Og resten av tiden gjør jeg det jenter gjør. Jeg rører i grytene, fôrer hønene, får spedbarna til å rape, lager såpe, får en trepennymynt til å vare lenger …

Kniven hans har tatt seg en pause. Det er noe usikkert i luften, noe som ikke helt passer til det jeg sier. Jeg slutter å snakke og balanserer favnen med vedkubber på skuldrene for å bære den inn.

Jordgulvet i kjøkkenet er et virvar av lånte gryter. Vi hentet dem hos Mrs. Mellin for flere dager siden og skålder dem for å få dem rene. Moren min teller opp gul løk og sjalottløk som ligger klare til å bli kuttet opp. Hun strekker seg mot saltkaret over ildstedet.

«Mor! Hester sutrer», sier jeg høyt over ståket fra barna, som om hun var døv, og hun forlater ildstedet og går krokrygget inn i bakrommet, der hun bøyer den lange ubekvemme kroppen sin over trillesengen for å ta opp Hester. Kroppen hennes ser forvridd ut innenfor klærne mens hun gynger barnet opp og ned på hoften for å roe henne. Tålmodigheten hennes blir litt mindre for hvert barn som kommer.

Vi skylder penger i landsbyen. Jobben faren min gjør, betaler seg dårligere etter at inngjerdingen begynte, og han har tatt hver eneste jobb han har funnet. Det er ikke mer arbeid å få med innhegninger her i distriktet. I forrige uke kom han hjem med seks blå klippeduer som vi gjemte i en haug i bryggerhuset til han kunne ta dem med seg på markedet i Pulborough. Moren min hadde vært sint hele dagen, og da han kom tilbake etter at det var blitt mørkt, kranglet de i timevis og brukte opp masse sivlys. Da vi kom ned fra kammerset om morgenen, så jeg at den ene muggen hadde fått et skår og var plassert bakerst på hyllen. Dette er det tredje hele året vi ikke har hatt en jordstripe der vi har kunnet dyrke noe, selv jordene i allmenningen kan forsvinne i løpet av det neste året, så dette er den siste grisen.

Gjennom døren til bakrommet er føttene til faren min så vidt synlige under teppet i enden av den andre sengen. Han kommer til å være på bena snart, før onklene mine kommer.

«Vi tar grisen tidlig i år, for vi har gjeld, og da får vi ordnet opp i det», var alt han sa da han hadde bestemt seg for hvilken dag vi skulle slakte. Ansiktet hans var uttrykksløst, og det var en vond stillhet ved bordet. Jeg rørte rundt og rundt i suppen med skjeen min. «Det kommer til å være nok til overs», sa mor mens hun reiste seg og gikk tilbake til vevingen, men det hørtes mer ut som et spørsmål, som om hun lurte på noe. Hun gned hendene opp og ned på forkleet før hun plukket opp skyttelen. Jeg er redd for at vi hvilken dag som helst kan komme til å komme ned og oppdage menn i mørke klær som stenger ute lyset fra den åpne døren mens den ene noterer med en lang, tykk penn og den andre peker mens rommet blir tømt for eiendelene våre som stables ute på veien.

Men jeg er ikke meg selv. Kvalmen og det dårlige humøret som har plaget meg de siste ukene er i ferd med å øke og kommer til å vare i flere timer. Jeg setter meg på huk ved ildstedet og legger kubbene på den fresende varmen uten å brenne fingrene. Hester sutrer. Munnen hennes er sår der tennene er på vei opp gjennom gommene, og hun savner fortsatt søsteren sin. Ann begynte å arbeide ved Wiston House for to måneder siden, og hun har ikke blitt tilgitt for at hun lot oss være igjen her, men det er bare Hester som har lov til å vise hva hun føler. Mitt eget raseri suges inn i huset på andre måter.

Jeg vet at mor ikke kan klare ungene slik hun har det nå. Kroppen hennes eser ut. I fjor kom to barn for tidlig, som små, nakne dukker, og vi begravde dem bak huset pakket inn i tøyfiller. Men flere fortsetter å komme, og nå er den gamle kvinnekroppen hennes tung enda en gang.

Ilden begynner å få tak.

Lange, gule flammer bygger opp varmen til en hard dags jobb. Jeg sender William av gårde for å hente mer vann fra pumpen i enden av veien, og selv bruker jeg tiden til å skrubbe grytene.

Jeg skjuler det godt. Jeg lar henne ikke engang se at jeg føler meg dårlig, for da kommer hun til å tro at jeg er syk og tvinge meg til å svelge en urtegrøt eller en levende edderkopp rullet i smør. Jeg kan ikke fortelle noen hva som skjer med meg, ikke Ann engang, og nå da hun har dratt, er det ikke lenger noen der som legger merke til sånt. Jeg har bare hoppet over to blødninger, og likevel har den lille stormen inni meg forandret meg på disse månedene. De jentete brystvortene mine er såre på en tung måte, og håret mitt føles annerledes, som om det vokser på en annen jentes hode. Noen ganger kjennes det som om denne katastrofen jeg ikke kan dele med noen, skal få meg til å eksplodere, og jeg begynner å tigge meg selv om å fortelle det til en eller annen. Og deretter, etter slike svake øyeblikk, begynner jeg å forestille meg den dagen moren min legger merke til det, et sinne som blir til skam før hun snur ryggen mot meg. Far ville fått et raseriutbrudd som ville vare lenge etter at han kom stavrende de tre kilometerne fra vertshuset. Jeg prøver aldri å forestille meg hva som ville hende etter dette. Bare tanken får en forferdelig panikk til å stige opp i meg, får hjertet mitt til å hamre og brystet til å stramme seg. Det er som om jeg blir helt ør av alle komplikasjonene. Jeg ligger våken i timevis i mørket, helt stiv i sengen, mens jeg prøver å forandre på ting når de grusomme tankene kommer til meg om natten. Det er en misforståelse. Det var ikke min skyld. Men det var bare min egen skyld, og mitt feilgrep har blitt til en kropp, og den sveller opp inni meg. Kanskje kommer jeg til å dø i barsel, og mens de står rundt kisten min som de ikke hadde råd til, og jeg blir senket ned i jorden på St. Marys kirkegård, da blir de nødt til å tilgi meg.

Det er så mørkt når jeg prøver å sove. Det er som om jeg puster inn selve natten, ikke bare luften, men følelsen og lukten av mørket. Hver natt lytter jeg til pusten til søstrene mine som rolig hever og senker seg ved siden av meg, helt til jeg er for trett til å la være å sove. På griseslaktedagen må vi stå opp før soloppgang, for morgenen kommer så sent på denne tiden av året.

Vi kommer til å koke opp Mrs. Mellins gryter, den ene etter den andre, og faren min og onkelen min kommer til å presse vekten sin mot grisen så de kan stikke kniven inn i nakken på den. Det er vanskelig å ikke løpe sin vei. Jeg husker hvordan jeg løp av gårde et år, ut på veien for å komme bort fra lyden. Grisen skrek og skrek, en øredøvende redsel over å bli holdt fast, den sparket desperat med bakbena og hvinte ut de siste dråpene av panikk, selv da kniven gikk inn i den. Så begynte hviningen å boble, og så ble den stille. Stillheten var et sjokk. Ute på veien holdt jeg albuene tett inntil meg i tomheten som fulgte, og så hørte jeg langt borte i lia en hakkespett som brøt stillheten mens den hakket i vei med nebbet sitt. Føttene mine slo mot den sølete veien mens jeg fort løp tilbake før de oppdaget at jeg var forsvunnet. Dette året er grisen mindre, en sterilisert purke med en sort flekk i nakken. Øynene hennes er veldig små, som om hun er villig til å slippe inn nok lys, men ikke vil gi fra seg noe som helst gjennom de stive, bleke øyevippene.

Jeg kommer til å holde opp gryten for å fange den sterke strålen av blod som fosser høyrødt ut av kuttet. Dampen kommer til å stige opp på grunn av varmen fra blodet mens det renner ned i den kalde leirgryten. Det kommer til å renne sakte og tykt, så kjøler det seg ned og blir mørkere mens jeg rører og rører, fjerner trevlene og klumpene, og heller over den kokte byggen for å lage puddingene. Etterpå heller vi skåldende varmt vann over grisepelsen, og etter tur drar vi lysestaken over den motsatte veien for å ta bort hårene uten å ødelegge huden. Man kan alltid kjenne en merkelig lukt, og kråker og andre åtselfugler flakser rundt oss. William prøver å skremme dem. Han løper rundt på de korte bena sine og veiver med en kost over hodet som er nesten like lang som ham selv, og de flyr høyere opp, sirkler rundt pipa med de sorte vingene foldet ut, som om de var skinnhansker. Lil sier at de er den typen fugler som gir deg vonde drømmer.

Hun vet ikke noe om hva jeg kjenner i magen. Det vet ingen av dem.

* * *

En liten, sterk varme begynte å dukke opp for to måneder siden, etter at de siste bønnene var plukket. Den siste raske avlingen hadde vært bra, men alle de tidligere var skadet av mugg, for juni og juli hadde vært våte og fuktige. Det luktet godt av håret vårt i det sene solskinnet mens vi åpnet de ferske belgene med neglene til hendene våre ble helt grønne og deretter spredte de skjøre bønnene utover mattene for at de skulle tørke. Hendene våre luktet av istykkerrevne blader. Det var varmt til å være september, nesten som Sankthans. Vi hvilte ved bredden i utkanten av jordene. Jeg husker at Ann reiste seg og beveget skyggen sin så den falt over ansiktet mitt da hun tok de tømme bøttene med seg tilbake til uthuset. De siste dråpene av formiddagens øl var borte, og moren min var tilbake i huset der hun var forsinket med vevingen hun skulle gjøre denne uken. Store hauger av uvevet garn lå stablet ved siden av veven. Det var så mye arbeid som skulle gjøres, så jeg kan faktisk ikke forklare hvorfor jeg var så doven denne ettermiddagen. Det var ingen skyer på den støvete himmelen, bare en melkeblå farge som strakte seg oppover og oppover. Høyt over bøketrærne, nesten usynlige, beveget sorte flekker av tårnseilere og svaler seg. Det var stille. Jeg kan huske at frøene på toppen av gresset så skjøre ut, og at de små purpurfargede erteblomstene snodde seg i hekken ved siden av meg. Solen stekte. Jeg hørte knirkingen fra flettverket da Ann lukket porten. Så sovnet jeg.

Det meste av det som skjedde etterpå, liker jeg ikke å tenke på. Ansiktet hans var rett over meg og stengte solen ute, nakken hans luktet som en varm stein. Jeg husker følelsen av ham mens han gned hendene sine over meg slik han noen ganger gjorde når han klarte å få tak i meg. Fingrene hans inni meg føltes som en geit som sparket. Først kjentes det nesten godt. Jeg åpnet meg selv opp og lukket øyelokkene mot solen. Vekten av solen på meg var som en velsignelse. Så dro han knærne mine lenger fra hverandre under skjørtet og la seg over meg. Jeg måtte bite ham i hånden fordi han presset den mot munnen min. Hånden hans smakte av salt og var full av muskler. Jeg ble blendet av solen, og hodet mitt ble presset ned i den myke bakken. Det var ikke til å holde ut. Jeg hostet høyt fordi det var så ubehagelig. Så var det over, og han rullet seg av meg og satt der med smale øyne mot solen som en mann som lener seg mot Chantry Post oppe i åssiden og ser på utsikten.

Så sa han bare: «Da sees vi på tirsdag, da», plystret på den møkkete hunden sin for at den skulle komme og la kaninhullene være i fred, og slentret oppover bakken. Det var som om jeg ikke fantes i det hele tatt. Bena skalv under meg da jeg reiste meg opp, og jeg spyttet inn i hekken for å bli kvitt følelsen av ham.

Var det jeg som fikk det til å skje? Det må ha vært noe jeg gjorde. Jeg trodde han likte meg.

Jeg ventet en time, eller kanskje mer, helt til man ikke lenger kunne se at jeg hadde grått, før jeg forlot jordet og gikk hjemover. Jeg lukket grinden etter meg på vei hjem.

Jeg var sikker på at de kunne se skylden og skammen jeg følte, på en måte lukte forskjellen eller se noen tegn på den. Jeg var for redd til å gå inn. Utenfor ble jeg stående og slå hælene mot rennen ved bakdøren helt til den siste resten av himmel forsvant i lyset bak tornebuskene på jordene nedenfor huset. Det fløy flaggermus over hodet på meg. Inne i hytta småkranglet Lil og Ab mellom inngangen og stuen. Jeg så at Ann gikk inn i bakrommet og tente på sivlysene. Ansiktet hennes ble opplyst nedenfra av en blafrende flamme da hun kom i nærheten av vinduet. Det kom en kulde derfra som krøp innover meg da mørket la seg over dalen. Skjelvende ventet jeg på at faren min skulle komme hjem. Så oppdaget jeg den uformelige skikkelsen hans som nærmet seg oppover veien i tussmørket. Han ble høyere på grunn av stokkene som var festet på ryggen hans, og stokkene var den tydeligste delen av kroppen hans mot de hvite murene da han rundet hjørnet og kom mot meg. Jeg holdt pusten og håpet han var edru.

«Ag, er moren din kommet?» var alt han sa da han så meg der. Han banket leiren av støvlene mot trappen og la knyttet sitt ned på bakken. Så dukket han innunder dørkarmen før jeg rakk å svare, og jeg fulgte etter ham inn.

Moren min la ned spedbarnet og reiste seg for å servere kveldsmaten da han kom inn. Hun var trett etter å ha reparert klær, og munnen hennes ble en stram strek da hun så at skjørtet mitt var revnet i siden.

Det var september, den travleste tiden på året.

* * *

«Agnes!» roper hun. Jeg glemmer meg, holder nesten på å søle blodet utover steinene på gårdsplassen. Jeg retter opp gryten. Det er så mye griseblod, kanskje så mye som fire liter. Det er røde flekker over hele bakken, og føttene mine er så kalde at de verker.

«Hva er i veien med deg, drømmejente?» skjenner mor. Pusten hennes står så hvit rundt hele henne i den kalde luften at jeg nesten ikke kan se munnen hennes.

Onkelen min spretter opp og tømmer grisen for en haug med mørke tarmer. Den blir vasket. Vi står alle rundt og ser på når han drar ut hjertet. Det er dekket med en vifte med gult fett, som årene på et blad.

Så henger han grisen fra bakbeina, den ser svær ut i uthuset, og det går to dager før kjøttet blir fast.

Den er til stede overalt, hundre kilo gris som drar i krokene mellom hasen og ankelen. Hodet henger rett under ryggraden selv om halsen er skåret opp, og en rosa væske renner nedover trynet og drypper ned i et fat på bakken.

Når jeg går til uthuset for å hente såpe til klesvasken, er William der og jager kattene bort fra bøtten med myke deler som vi ikke har spist ennå. Han plukker opp en kvist og rører den rundt i væsken.

«Hva er det?» spør han. Jeg tar en titt og forteller ham at det er magen.

«Den sleipe magen, den sleipe magen, skal vi kile den litt, skal vi det?» roper han og blir så skrekkslagen over sin egen spøk at han løper sin vei.

Jeg tar min tørn ved vevstolen.

Det er en komplisert, men stille innretning, som ikke gjør annet enn å la en strøm av tanker gli gjennom hodet mitt mens hendene mine gjør det de skal med skyttelen og tråden, på samme måte som en hest følger den vante veien uten å nøle og uten å bli ledet. Når hendene mine arbeider på denne måten, tar ikke de vanskelige tankene jeg har inni meg, over. Det er først når lyden fra vevstolen plutselig stanser, at panikken som snor seg i meg kommer tilbake og får et slags mørke til å blåse gjennom hodet mitt, som om en skarp vind har dratt gjennom huset og slukket lysene og overlatt plassen til redselen. Jeg kommer til det punktet tidlig på dagen, etter at jeg har sittet en times tid ved vevstolen.

«Agnes!» roper plutselig moren min fra bakrommet og får meg til å hoppe. «Vi mangler en kjele.»

Så jeg forlater huset for å hente kjelen mens det ringer i ørene mine av stillheten fra det avbrutte arbeidet, og går ut på veien slik jeg har blitt bedt om. Mors stemme som mumlende forteller Lil hva hun skal gjøre mens de forbereder stuingen, blir lavere og forsvinner mens jeg går. Solen har kommet fram, og spurvene flakser og summer i hekkene.

Mrs. Mellin er vår nærmeste nabo, og huset hennes ligger i motsatt retning i forhold til landsbyen, langs den hvite, sølete veien som fører til kalkbruddet. Hun blir stadig mer skral og bor alene, for sønnen hennes ble tatt med av en pressgjeng i en havn ved kysten for tre år siden, og det sies at han enten drakk seg i hjel eller ble mishandlet til døde. Mannen hennes har vært død så lenge noen av oss kan huske. Han døde på en søndag. Mor sier at han var en tankeløs mann som ikke etterlot kona si stort annet enn dårlige vaner.

Det er en fin dag, og på tross av alle problemene våre, er det ikke sikkert vinteren blir så ille. Himmelen lyser blå over toppen av åskammen, og solen sender stråler av lys gjennom trærne langs kanten av veien der jeg går. Men solen begynner å bli gammel på denne tiden av året. Den står lavere på himmelen for hver dag som går og varmer nesten ikke bakken i det hele tatt. Føttene mine går i skyggen bortover veien.

Hytta hennes står tett inntil bunnen av skråningen, og den bratte krattskogen truer med å sluke den. Jeg roper høyt mens jeg nærmer meg, og jeg hører hvordan hønene hennes kakler og bråker langs siden av huset. Døren på forsiden er lukket. Jeg løfter klinken og skyver den opp og kommer rett inn i kulden i stuen. En brun katt stryker forbi meg på vei ut.

«Hallo!» roper jeg. «God dag, Mrs. Mellin!»

Mrs. Mellin er døv, og hun svarer ikke på hilsenen min mens jeg roter rundt og leter etter en kjele. Kokekarene lager høye og hule lyder på det slitte steingulvet mens jeg stabler dem på deres vante plass bak den skitne duken som ligger under hyllen. Jeg går inn i kjøkkenet der hun alltid er. Hun sitter foran det kalde ildstedet med ryggen mot meg. «Uff da», sier jeg bekymret. «Hvorfor har ilden slukket, Mrs. Mellin?»

Så blir jeg forferdet. Mrs. Mellin sitter død i stolen sin. Den lilla tungen hennes stikker ut, og øynene hennes har rullet bakover i hodet. Armene henger ned langs kanten av stolen. På gulvet, som om den har rullet bort fra henne, ligger det en liten porselenskrukke, den krukken som vanligvis står på venstre side av kaminhyllen. Lokket ligger enda lenger unna, nesten ute av syne, rett under stolen. Munnen min kjennes tørr.

«Å, Mrs. Mellin.» Jeg er redd og lei meg. Hjertet mitt slår veldig raskt. Jeg snakker til henne som om hun sover mens jeg retter på hodet hennes og lukker øyelokkene. Jeg tror at kroppen kommer til å være stiv, men den er myk og slapp. Jeg ser ikke på tungen hennes, og jeg hører meg selv snakke usammenhengende til henne på en måte jeg ikke kjenner igjen. Hun har ikke noe behov for at jeg skal være fjollete, men jeg snakker og snakker. Jeg tar fingrene hennes mellom mine og folder dem sammen i noe som ser ordentlig ut i fanget hennes. Hun ser mer vanlig ut nå, selv om jeg fortsatt ikke ser på tungen. Hendene hennes er hverken kalde eller varme. De har den samme temperaturen som stolen av tre som hun sitter på. Mine er fortsatt varme etter å ha gått fort oppover bakken i solsteken. Jeg ser at jeg fremdeles har svart blod under fingerneglene. Jeg setter meg ned på krakken på den andre siden av kaminen for å få tilbake pusten og spør meg selv hvem jeg burde løpe til for å hente hjelp. Det er lang vei til prestegården. Jeg reiser meg igjen. Moren min må klare seg uten meg, tynn og trett etter en lang dag med koking av pudding og forberedelser for å salte det nye svinekjøttet i det store trauet. Når vi er ferdige, kommer vi til å vaske bort saltet og henge sidene fra jernkrokene i røyken på baksiden av peisen. Jeg burde gå hjem igjen. Jeg skammer meg over å tenke på mat, men når jeg plutselig tenker på smaken av kjøtt, løper tennene mine i vann.

Jeg vet ikke hvor mye tid som har gått. Jeg lener meg fremover. Kanskje jeg har tatt feil og Mrs. Mellin bare sover eller er syk. Kanskje hun trenger hjelp. Hun er ikke så godt likt. Jeg løfter øyelokket hennes bakover, varsomt. Øyet hennes er gult og blankt, og jeg legger merke til at det lukter rart av henne, som om hun allerede er i ferd med å forandre seg til en annen substans. Nei, jeg har vært i nærheten av mange nok døde ting til å vite at Mrs. Mellin har vært død noen dager. Jeg tar et skritt tilbake. Jeg må sende en av ungene til prestegården for å gi beskjed om at hun er død. Presten vil komme og si noen ord og la fingrene hennes røre ved omslaget på Bibelen, og så kommer de til å begrave henne, og det er det. Jeg bøyer meg ned for å plukke opp krukken som har falt ned ved siden av henne, og titter ned i den.

Og der er de skinnende myntene.

De faller ut og ruller og klirrer på gulvet fordi jeg blir så overrasket. De lyser og glitrer så forunderlig når jeg bøyer meg ned for å plukke dem opp og snur og vender på dem mellom fingrene. Jeg teller en guinea, en halv guinea, en, to, tre, fire, fem kroner og en håndfull utenlandsk gull, kanskje fra Spania. Glansen i dem er sterk, kanskje fordi hun har brukt tid på å pusse hver og en av dem. De er så skinnende, mer skinnende enn nypeblomster i en mørk hekk, enn bladene på bjerken i oktober, enn svaleurt, enn torskemunn, enn steiner som fortsatt ligger våte ved elvebredden, den gule soppen i krattskogen, enn plommen i hønseegget. De er som … ild. Som solen.

Og mens jeg holder dem, forandrer myntene seg og begynner å vise meg hva de er verdt. Hjertet mitt begynner å slå så hardt at jeg nesten ikke kan høre planen som begynner å ta form inne i hodet mitt.

To

Den knappe kilometeren hjem langs veien virker veldig lang. Det er så lyst her ute, det gjør vondt i øynene, og den klare skyggen min vipper opp og ned foran meg mellom bredden og hekken.

Det er ingen blomster her, bortsett fra noen små, visne hoder fra knoppurter, selv om bleke hatter fra torskemunn sprenger seg gjennom mosen og gresset som myke avskallede egg. Åsryggen rager som en stor haug over meg, som et stort dyr som venter på at solen skal gå ned. Ved svingen der elven krøller seg innover og nesten berører veien og flommer over den når det er mye regn, slik at den vasker steinene på veien glatte, møter jeg en reisende. Han kommer gående fra veien mot Steyning med en bør på ryggen som er så tung at den gjør ryggen hans skjev. Skyggen han kaster, strekker seg bortover og ser misformet ut mot bakken.

«Kommer ikke til å vare», sier han og hentyder tydeligvis til solen. Han stanser for å få igjen pusten og ser med besvær opp mot himmelen. Han nikker med hodet bakover så langt han kan, mot øst, bak raden av bøkeskog oppe i åsen. Stemmen hans er tynn og hes.

«En tett tåke ruller innover fra sjøen og presser seg over åssidene, der nede. Vi kommer uten tvil til å bli nesten kvalt av den», legger han til med misfornøyd fryd, «før natten har omringet oss.» Han har en underlig måte å snakke på, øynene hans er ivrige og de vurderer meg, legger merke til fasongen min, hendene mine, kjelen. Han stenger veien, og jeg trekker sjalet tettere rundt meg og spør hva det er han har i oppakningen sin. Den er festet med stoffremser, alle sammen brune av skitt fra veien.

«Salgsvarer», svarer han uutgrunnelig. «Kjøp og salg.» Mannen ser nedover veien og går forbi meg, runder svingen, men tanken på ham vokser som en byll i hodet mitt mens jeg går videre. Jeg ser at skyggen min allerede blir svakere på veien foran meg, og at mannens fotavtrykk er dype i sølen hele veien tilbake til huset. I hekken ser jeg overmodne og mugne bjørnebær, og en kvalmende, råtten lukt henger i luften.

* * *

Inne i huset ser jeg at moren min har tatt ned grisen og strevd med å få den opp på benken. Den ligger der tung på siden og skjelver i fett mens William gynger med planken for å vise meg det. «Mor er sinna. Hun roper», hvisker han klagende til meg. Jeg tar på ansiktet som ser opp mot meg, og peker at han skal bli i kjøkkenet og passe på at hundene og rottene holder seg unna grisen. Mor heller vann fra den varme kjelen utover en bordplanke. Hun ser ikke opp fra skyen av damp.

«Fikk du låne kjelen, da? Var det greit at vi spurte?» sier hun. En sterk lukt av skåldet tre fyller rommet.

«Hvorfor ventet du ikke på at mennene kunne flytte grisen, mor?» spør jeg. Jeg skulle ønske hun ville se på meg. Som jeg skulle ønske jeg kunne be henne om å kaste et blikk opp på meg, legge merke til meg, se at noe er galt. Jeg blir stående stille og telle til fire inni meg.

«Å, jeg må fortsette, Agnes», sier hun, og med et smell henger hun gryten tilbake på den svarte kroken over ildstedet. Kroken rister av tyngden. «Kjelen!» Hun rekker ut hånden. «Faren din er nok ikke tilbake før ved middagstider, om jeg kjenner ham rett.» Stemmen hennes er tonløs og anspent. «Nei, Hester!» roper hun brått. «Sett den ned!» Og jeg skynder meg og rekker ut hånden for å ta en bolle fra spedbarnet før hun knuser den mot gulvet.

Moren min setter seg ned og gnir seg over pannen med ermet, og jeg ser at ansiktet hennes er langt og grått og trett, noe som får uroen jeg har inni meg til å røre på seg som en orm. Hvordan skal hun klare seg om jeg ikke er her og hjelper henne i huset? Men fra bakrommet kommer naturligvis lyden av Lil som sitter ved vevstolen og arbeider, en regelmessig, klikkende lyd, som en mekanisk pusting.

«Hvor er far?» spør jeg.

«Hvor tror du, Ag?» svarer hun kort.

Hester begynner å krabbe mot meg, hun gurgler og strever, babykjolen ligger under knærne hennes og blir dratt gjennom skitten mens hun krysser gulvet som burde vært kostet. Jeg venter på at moren min skal spørre meg hvorfor jeg brukte så lang tid, men hun spør ikke, så jeg blunker og snur meg bort. Kanskje det er nødvendig å rake i ilden. Jeg bøyer meg over ildstedet og skyver kubbene tettere sammen for at flammene skal bli sterkere. Jeg skulle ønske jeg ikke rødmet så lett. Jeg begynner å snakke ivrig om stekepannen til Mrs. Mellin.

«Hun var ikke så glad for det, den gamle heksa, men jeg lovet henne et stykke kjøtt når det blir ferdig», forklarer jeg med munter stemme. Det er første gang jeg lyver om noe så alvorlig, og ordene kommer trillende lettere enn jeg liker. Flammene i veden begynner lystig å sprake.

* * *

Når onkelen min kommer, iført støvler som knirker mot bakken når han går, og selve slaktingen begynner, går jeg rett bort til plankebordet for å skjære opp løk, og jeg snur ryggen til. Jeg kjenner at lukten av grisen er sterkere enn jeg holder ut i år. Blodet er for rødt, huden for lik min egen. Jeg må svelge igjen og igjen for å fortsette med matlagningen.

Onkelen min er flink med slaktekniven. Da jeg var mindre, likte jeg å se på mens han skar opp skrotten. Det var nesten et slags mirakel å se hvor lett han skilte sidene fra hverandre, som om dette var det naturen hadde tenkt seg, så enkelt så det ut. Jeg likte måten kjøttet ga etter for kniven når han arbeidet, som om han bare behøvde å berøre kjøttet på de riktige stedene for å få det til å skille seg av seg selv. Men ikke bena. Det trengtes mye saging og splintring med bladene for å få dem til å knekke fra hverandre. Heller ikke den hinnen som er så full av trevler som befinner seg rundt magen der den er på det flateste, han måtte hale og dra i dem også for å få den av så han kunne legge den i fettkjelen. Det skulle være tre kilo med spekk som skulle kokes og siles fra denne grisen, og i tillegg noe til å blande med melet for å lage smultkaker.

«Å, det fettet lukter godt!» William hopper begeistret opp og ned mens han holder i skjeen. Når han tar av skummet som stiger opp, har han munnen åpen fordi han konsentrerer seg så hardt.

Hele grisehodet skummer mens det koker i en dyp kjele på kanten av ilden. Jeg setter alltid kjelen slik at snuten vender innover mot flammene, som om den varmer seg, og ikke kan se hva vi gjør med resten av kroppen. Jeg dekker den til helt opp til ørene så den ikke engang kan høre hva vi sier, helt til den stille faller fra hverandre i sin egen kraft. Når den er ferdig og er tatt av varmen og ikke lenger for varm til at man kan røre den, sitter William og plukker hodeskallen ren. Han har en måte å være forsiktig på, selv om han ikke flår tungen selv.

Jeg tenker og tenker.

I begynnelsen i kjøkkenet til Mrs. Mellin hadde tankene blitt kastet fra side til side i hodet mitt, akkurat som vannet gjør i bøtten når man bærer det fra brønnen. De gikk bare rundt og rundt. Hjertet mitt hadde slått så hardt at det gjorde meg engstelig, og jeg hadde presset fingrene mot brystbenet. Hele tiden strålte myntene mot meg, en gul haug på bordet av tre. Jeg hadde nesten ikke turt å røre myntene en gang til, selv om fingrene mine forlot stedet over hjertet og nærmet seg noen ganger.

«Er de et tegn fra Gud?» hadde jeg tenkt.

«Skal jeg la dem ligge urørt? Er de der som en test på hvor ærlig jeg er? Er de en gave fra oven? Er de berørt av døden? Tilhører de Gud nå? Hvor mye koster en begravelse? Er gull djevelens eiendom? Hva er straffen for å stjele fra et lik?»

Hønene sloss ute på gårdsplassen hennes.

Jeg fylte korn fra en stor sekk og gikk utenfor. Det var på en måte overraskende at den samme solen skinte fortsatt. Jeg trakk pusten dypt. Bladene på bøketrærne og bjerken lyste opp, og de fanget sollyset på en måte som fikk det til å glitre i mange forskjellige gule nyanser mot den blå himmelen. To finker satt og svingte på noen tistelhoder og plukket frø. Luften var så frisk og ren, en slags kald, klar luft som fikk verden til å se nyvasket og skinnende ut. Det kunne bli vanskelig å skjule en hemmelighet i en så opplyst atmosfære, tenkte jeg.

Jeg kastet flere håndfuller med korn utover, og de trommet mot bakken, slik store regndråper gjør når de treffer den solvarme bakken i begynnelsen av et regnvær om sommeren. Hønene struttet og bruste med fjærene. Det var litt sløseri å gi fine hvetekorn til fuglene, men Mrs. Mellin trengte ikke mel dit hun var på vei.

Jeg lo nesten ved tanke på hvordan verden plutselig hadde endret seg.

De gule myntene hadde fått meg til å føle meg lett og fri, en helt annen følelse enn den store knipen jeg var i.

Bare seks av Mrs. Mellins høner var igjen. Resten av dem hadde en rev tatt i oktober. Da bakken var hard på grunn av nattefrost, hadde den kommet listende ut fra kanten av skogen som en levendegjort frykt. Hønene som unngikk nedslaktingen som fulgte, satt på de lave greinene i asketreet i to dager før sulten drev dem ned igjen og fikk dem til å rote rundt på bakken som om ikke noe hadde skjedd.

Jeg børstet håndflatene mot hverandre for å bli kvitt det verste av hvetestøvet og følelsen av Mrs. Mellins døde hud mot min egen. Jeg trakk pusten dypt. Så kaldt og klart det var. Ute på gårdsplassen kjentes verden rolig og vanlig. Jeg telte noen av slagene fra hjertet mitt, atten, nitten, takknemlig over at ingen kunne høre dem.

Og jeg innså at dersom jeg forsvant herfra, ville ingenting forandre seg. Enhver plass jeg etterlot i verden ville raskt bli fylt, akkurat som jorden lukker seg når man drar rødbeter opp fra bakken.

Jeg kan ta med meg skammen min et annet sted, tenkte jeg. Jeg må flykte herfra helt til skammen er over eller har endret seg.

Raskt hadde jeg gått inn igjen og knyttet toppen av sekken med korn for å holde rottene unna. Jeg tok opp de fleste av myntene og la dem flatt i et grovt tøystykke. Jeg førte en av dem mot leppene, og jeg kunne ikke la være å røre ved den med tungen og bite i den. Den var kald og hard. Metallsmaken minnet om blod, og som en ball ble den hvite ånden min blåst ut i den kalde luften i rommet. Jeg foldet kluten stramt og stakk den ned mellom snørelivet og huden. Når jeg trakk pusten inn kunne jeg kjenne bulken med myntene som presset mot ribbena. Ørene mine anstrengte seg for å lytte etter lyder av fottrinn på stien mens jeg stirret og stirret gjennom de skitne vindusrutene ut mot veien. Jeg satte porselenskrukken pent tilbake på kaminhyllen med skåret i den vendt innover. Inni hadde jeg latt det være igjen to mynter spansk gull for å betale for begravelsen, fordi det virket som en riktig ting å gjøre, og fordi jeg visste at man aldri skulle vekke de dødes sinne når det ikke var nødvendig.

«Mrs. Mellin», sa jeg og nikket til kroppen som satt der, og så forlot jeg hytten. Heldigvis husket jeg å ta med meg kjelen.

* * *

Så lenge siden det virker allerede, enda det skjedde i morges.

«To dager for hvert pund med salt», beregnet mor, «noe som bringer oss til en måned neste torsdag.» Hun ser på salttønnen.

«Det kan jeg gjøre, mor», sier jeg. Det oppskårede kjøttet lyser dyprødt i flammene fra bålet.

Jeg føler meg svimmel. Jeg kommer til å ha vært borte så lenge neste torsdag, tenker jeg. Lil vil være fylt av sorg og sinne i månedsvis. Hun kommer til å gråte. William kommer til å gråte. Hester vil bli forundret og likevel ikke. Moren min vil bli fortært av bekymring, men så vil det nye barnet hennes komme, og hun kommer til å ha nok å gjøre uten å skulle bekymre seg over meg. Når det gjelder faren min, vet jeg ikke helt. Til dels lettet over at jeg ikke er der, kommer han kanskje til å si til mor: «Hun er en stor jente, Mary», mens han plukker opp hogstredskapene sine for å gå av sted og lete etter arbeid igjen, eller mens han med den store, grove hånden griper rundt håndtaket på vinkannen sin. Eller kanskje ikke. En jente kan aldri kjenne faren sin.

Det jeg vet er at den korte følelsen av forandring som de kommer til å føle når jeg har forsvunnet, raskt kan komme til å bli erstattet med en kortvarig følelse av at de får mer å spise. En munn mindre som skal fôres. Færre føtter å sko. Mindre klesvask. Mindre vann som skal bæres. Når mor freser og klapper i hendene for å få katten til å gå ut, er det ikke vanskelig å tenke seg at det i virkeligheten er meg irritasjonen er rettet mot. «Godt å være kvitt henne!» roper hun, og døren rister på trehaspene når hun smeller den igjen. Tankene mine fortsetter som om jeg allerede har dratt, og hjertet mitt blir steinhardt når jeg ser hvordan de holder på med oppgavene sine der inne uten meg. Oppe på slettene kan man ofte finne runde kalkstykker som er på størrelse med en knyttneve og virker altfor tunge, og når du slår dem åpne på stien, oppdager du at inni dem finner du den glassaktige mørke flintsteinen. Lil kommer til å få mer plass i sengen en stund, til Hester blir større.

Og det kommer til å hjelpe så godt at de kjenner seg mette i magen.

En etter en tar jeg de fire kjøttstykkene og legger dem tungt ned i salttønnen. Jeg sørger for å fordele saltet jevnt, snur bitene og gnir håndfuller med blandingen inn i det tunge flesket mens det tørker, helt til hendene mine er såre og armene mine er våte helt opp til albuene av den våte rosa væsken som kommer fra det.

Far, som endelig har kommet tilbake fra landsbyen, stinkende av alkohol kjøpt på grunn av sterke løfter han hadde fått, kommer bort til tønnen og løfter opp et stykke med ribbe. «Se på det båndet av fett rundt ryggen og nakken!» utbryter han. «Like tjukt som tommelen og pekefingeren min til sammen. Det er god mat, det. Det har vært verdt måneder med å skrape ølrester ned i en bøtte. Var det ikke det jeg sa?» Han ser på moren min. Mor løfter Hester opp fra gulvet, og det virker ikke som om hun hører hva han sier. Magen hennes er enorm.

«Er det nok av pepper, av løk?» maser tanten min fra kammerset mens hun plukker opp det ene etter det andre og snur og vender på det. Hun mener til pølsen, småstykkene, restene og avskjæret, skorper og urter. Det er ikke noe som kastes. Lil har gått til elven med de stinkende innvollene i en bøtte. Der vasker og vasker hun dem til de er rene, og til hendene hennes er så gjennomfrosne at hun nesten ikke klarer å vrenge tarmene.

Moren min overser tante som blander seg i alt, slik hun alltid har gjort. Hun har holdt på med det i så mange år at mor ikke bryr seg lenger. Hun tar med seg Hester til rullesengen og legger henne under teppet for at hun skal ta seg en lur, før hun kommer tilbake til kjøkkenet og begynner å kutte hjertet og nyrene opp i mørkerosa biter på en skjærefjel.

«Å, det er alltid løk», roper Lil med desperat stemme når hun kommer tilbake. Hun står og holder de våte, røde fingrene sine ut mot ilden. Hun hater smaken av dem når de ikke bare er en liten del av noe annet som er godt å spise. «Dersom vi skulle sulte i hjel og bena våre stikker ut som pipestilker fra kanten av de utslitte og fillete kjolene våre, ville det fortsatt være nok av løk å spise.» Lil er den av oss som er gladest i søtsaker. Det virker som om det er hun som lider mest over det ensformige kostholdet vårt, blir blek og sliten og sovner når hun har båret friskt vann helt fra brønnen. «Suppe laget av løk, dag etter dag, gir folk mageknip», klager hun, som om moren vår med vilje velger å lage det bare for å plage henne.

Tanten min kommer ut og bærer et spann foran seg. «Du burde dekke smøret ditt, Mary», sier hun anklagende, og holder det på skrå slik at den våte smørklumpen i vannet glir langs siden, og det holder på å renne ut. «Mus kommer til å spise av det og legge igjen sine etterlatenskaper overalt. Få deg et godt lokk, og sørg for at det holder seg på plass. Det holder med noe tungt, en flis eller en stein. Kom igjen, Elizabeth!» Hun har alltid plaget oss. Moren min sier at det i hvert fall er bra at hun giftet seg med onkel, siden hans naturlige måte å være på er å være så tålmodig at det grenser til sløvhet. Flaks at hun ikke giftet seg med faren vår, tenkte jeg da mor sa det, for hans temperament hadde ikke tålt det maset.

Lil himler med øynene mens hun går mot døren.

Hun har selvfølgelig rett. Mus spiser hva det skal være. Jeg har funnet sivlys de har spist helt ned til veken, og grønnsåpe helt full av bitemerker. De gjør fra seg overalt, som store korn med dritt. Om sommeren skjærer vi vassmynte og vinrute som vi strør utover gulvplankene i rommet ovenpå i håp om at musene ikke skal klatre opp og spise håret vårt om natten, eller lage reir i sengehøyet vårt.

«Dersom jeg skulle velge», hadde William, som så på oss fra døråpningen, sagt, «ville jeg ha laget mitt eget reir av urter og fjær.»

«Dersom du hadde vært en mus, mener du», svarte jeg.

«Hvis jeg hadde vært en», svarte han og så så alvorlig ut at jeg løftet ham opp og gjemte ansiktet mitt i håret hans av glede. Som ting har forandret seg.

Jeg slår bort sølen fra støvlene mine mot bakdøren og setter meg i hjørnet for å rengjøre dem. Det er en ro i rommet, i lyden fra småpratingen og knivene som kutter. Katten mjauer en gang utenfor bakdøren som er stengt, før den går videre. Onkelen min plystrer noe mellom tennene.

«Hvorfor fetter du støvlene dine, Agnes?» spør plutselig William. Han har kommet bort og satt seg ned ved siden av meg. Alle slutter å snakke og snur seg mot meg. Det blir stille. Eller kanskje jeg har innbilt meg det, for så snakker de igjen.

«De er så tørre, William», svarer jeg med lav stemme. «Jeg måtte få gjort det før de begynner å sprekke, før vannet i sølepyttene begynner å trenge igjennom dem. Skal jeg gjøre det med dine støvler også?»

Han snører av seg støvlene, som er for store for ham, og tar dem av seg. Så setter han seg ned ved siden av meg på gulvet i ullstrømpene sine mens jeg varmer opp fettet som har blitt kaldt og stivt, igjen. Føttene hans ser så små ut. Han ser på mens jeg gnir den varme væsken inn i læret med en fille. Når jeg er ferdig, er de to støvelparene våre mørke og skinnende.

«Takk, Agnes», sier William, og ansiktet som er vendt mot meg, er fornøyd og tillitsfullt. Jeg reiser meg for å sette fettboksen opp på den høye hyllen, slik at han ikke kan se at øynene mine er fulle av tårer.

Forræderiske tårer, tenker jeg.

Det har ingen hensikt å gråte. Jeg husker en gang mor hadde blitt rasende over at jeg gråt etter å ha kranglet med Ann. «Opprørt?» ropte hun. «Det er ingen grunn til å være opprørt så lenge det henger en gryte over ilden, jenta mi.» Slaget jeg fikk i ansiktet brant i varmen fra flammene, og den salte smaken av tårene blandet seg med lukten av den svidde suppen som kokte over og freste i den brennende veden og asken i ildstedet. Nei, tårer er ikke hverdagslig i dette huset.

Dette skjedde det året kulden var så intens under griseslaktingen at til og med bekken frøs langs kantene der den møtte bredden. Hinner av is klynget seg til gresstråene som kokt sukker.

Fra ildstedet ser jeg at mor gir Lil en nyrebit når hun tror far ikke ser det, på samme måte som hun oppbevarer en brun krukke med honning på et hemmelig sted bak tønnene i uthuset og gir en skje til Lil for å gjøre de vonde dagene hun av og til har, litt bedre. Far vet ikke noe om det, det ville bare være å tirre ham unødig. Mor tror ikke at jeg heller vet om honningen, men når Lil er like ved meg med en ånde som lukter av sukker og blomster, er det ikke til å unngå at man legger merke til det. En gang tok jeg med meg en skje ut dit og dro opp den seige korken for å smake litt mens det ikke var noen hjemme. Honningen smakte som metall og blod og sommer, alt på en gang i munnen min, men det var smaken av skyld jeg husket etterpå, dag etter dag i flere uker. Jeg gjorde det aldri igjen.

Vi selger honningen fra kuben dersom det er nok av den. Kubepenger, eggpenger, fuglepenger når faren min har fanget svaler eller bekkasiner. «De rike lider av forfinede ganer og uregelmessig appetitt», sier han. «Så vi må tilby dem noe lekkert, og skulle det friste noen shillinger ut av silkeveskene deres når de betaler slakteren, så er jo ingenting bedre enn det.» Den tanken fikk ham til å blunke til meg. Alt blir brukt til det vi trenger mest, som mel, salt, hyssing, reparasjon av kjeler og støvler.

Dagene går videre.

Senere sitter vi ved klappbordet og spiser, selv om jeg ikke kan smake noe annet enn lukten av den rå grisen overalt, og jeg oppdager at jeg ikke klarer å svelge noe av det grove brødet. William lener seg mot meg mens han fortsatt tygger på sitt eget brød, for å ta mitt og ivrig stappe det inn mellom de små tennene sine. Ingen kjefter på ham, for ingen legger merke til det. Alle er bare opptatt med å få i seg god mat. Jeg gleder meg ikke over den tykke stuingen laget av svinelever og svinenyrer som Lil heller opp til oss alle fra den sorte gryten. I stedet ser jeg på mens mors benete fingre mater den åpne munnen til Hester med saus helt til bollen hennes er tom. «Dette var godt», sier vi alle sammen, og prøver å ikke se sultne ut så lenge tante ser på oss.

Jeg går bort til veven.

Jeg tenker hardt og tenker samtidig ikke på noe. Det er som om hjernen min har gått i oppløsning.

* * *

Det hadde nesten skjedd en gang før også. Jeg husker en gang jeg satt sammen med John Glinchy ved bredden. Det var i vår en gang etter at jeg hadde latt grisen fortsette i sakte fart nedover veien mens den rotet rundt i røttene for seg selv. Jeg ville fått problemer dersom de hadde oppdaget det, at jeg lot en grisunge vandre av gårde på egen hånd.

«Det er jo bare en lek, ikke sant, Ag?» sa han mens hånden hans beveget seg oppover på innsiden av underskjørtet mitt. Jeg sa til meg selv at det var greit for meg.

Ansiktet hans fikk et underlig uttrykk mens vi snakket, som om han tenkte hardt på noe. Han var hardhendt, og hånden beveget seg hele tiden. Jeg tenkte ikke så mye over det, og det var ingen som så oss, så jeg tenkte bare at det kunne jo ikke være så farlig. Når sant skal sies ante jeg ikke hva jeg skulle si for å få ham til å slutte med det han gjorde. Som jeg sa, så var det ingen som så oss, og dessuten kom gamle Mr. Jub subbende over bakkekammen, og da trakk John Glinchy hånden til seg med en gang og hilste til hatten, ikke mindre, til Mr. Jub da han gikk forbi oss. Mr. Jub lente seg så hardt mot stokken sin at det så ut som om han straffet bakken under seg for hvert eneste skritt han tok. Så forsvant han videre bortover.

Den ettermiddagen så jeg John Glinchy slå løs på hundene sine da han var på vei hjemover, på en så ondskapsfull måte at det fikk meg til å snappe etter pusten. Faren hans blir også sint på samme måte. Vi har hørt at det var en arbeidshund på Gallops gård borte ved Findonveien, som han drepte ved å sparke den til den falt om. Moren min sier at det må være noe uhellssvangert under huset deres, for de har hatt så mange problemer der. Likevel er han velsignet med et hode med tjukt, gult, stråfarget hår, så det er hans hode som lyser mot de mørke jordene når mennene kjører plogen og solen skinner ned på dem. Det gjør det vanskelig å motsi ham eller nekte ham noe, for han er så ubøyelig og gir seg ikke når han først vil ha noe, omtrent som en hund som jakter på en hare.

* * *

«Begynner du å gå lei, Agnes?» spør moren min utålmodig mens jeg sitter og arbeider ved veven i hjørnet, og det går opp for meg at føttene mine har sluttet å tråkke på pedalene. Jeg rister på hodet. Jeg kan ikke si at det er fullt inni meg og at myntene kjennes harde mot huden hvor jeg enn går, og at de allerede føles som en tung bør. Jeg slår skyttelen fram og tilbake gjennom renningen med en energi som jeg henter fram fra en fortvilet del av meg selv.

Likevel er jeg sikker på at tanten min stanser i døråpningen for å stirre på meg før hun går hjem for å vaske. Jeg snur ikke på hodet, men jeg kan høre raslingen og pusten hennes og knirkingen fra kurven hun bærer på armen. Det er som om hun nøler, men lar være å si noe. Jeg venter til jeg har fullført seks rader til før jeg ser meg rundt. Da ser jeg at det er tomt i døråpningen. Derfra kommer det bare et mørke mens solen går bak en sky.

Jeg har bestemt meg.