Samuel Park

Hjertet brenner

Roman

Oversatt av Hilde Lyng

THIS BURNS MY HEART

Copyright © 2011 by Samuel Park

Norwegian translations rights by arrangement with Simon & Schuster, Inc through Ulf Töregård Agency, Sweden

All rights reserved

Norsk utgave © 2012 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

«Den bortkomne piken» er gjendiktet med tillatelse fra forfatteren Ciaran Carson og The Gallery Press, Loughcrew, Oldcastel, County Meath, Irland

Oversatt av Kjell og Kari Riskvik

Fra The new Estate and other Poems (1988)

An Old Woman of the Roads av Padraic Colum.

Omslagsdesign: Akasha Archer

Omslagsfoto: Arcangel Images

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-374-7

ISBN 978-82-8205-246-7 (trykket)

Til mine foreldre

Ryung Hee og Kwang Ok Park

Prolog

Seoul, Sør-Korea
1963

«Du har lurt meg,» sier hun, der hun ligger over en silkematte på det gullfargede gulvet, med ektemannen ved siden av. Ordene flyter over henne i mørket, uten egentlig å gjøre noe, uten slagkraften og snerten de har på dagtid. De henger der, lik fragmenter som har løsnet fra en komet, dveler over dem, før de legger seg ned til hvile.

Jeg som kunne vært sammen med faren min, brødrene mine, og ventet på fremtiden.

Hun ber om nærhet, en mann som klyper henne i kinnet uten grunn idet han går forbi, eller som holder armen – varm, solid – ved hennes side hele tiden, så hendene raskt kan søke hennes korsrygg. Hun lengter etter uopphørlig hudkontakt, silhuetter som smelter sammen, armer og hender som tilforlatelig møtes hver eneste dag. Slik ser hun for seg livet som gift – kropper som ikke lenger er atskilte, men alltid føler hverandre.

I stedet beveger mannen hennes seg rundt henne lik et barn som er redd for moren sin, forsøker hele tiden å unngå henne, er aldri i nærheten. Han berører henne aldri, og hun kjenner fraværet av berøringen, det tynger henne, gjør henne kald, uten erindring om varme. Han ligger ved siden av henne, urørlig som en omstreifer og later som om han sover. Han er helt lydløs, som om han holder pusten.

Du har lurt meg, du har lurt meg.

Alt hun hører, er luften som siver inn og ut gjennom neseborene, ansiktet er lukket, nesten som en knyttneve. Det er ikke mye han forteller henne, og hun lurer på hvor de blir av, alle ordene og tankene hans. Kanskje burde hun også ligge våken, tenker hun, og kjenne at det prikker i hele kroppen. Og så, når hun våkner, kommer han igjen til å være den stille, fjerne mannen som skriver vakre brev, men ansikt til ansikt ikke sier noe, ser ut til å være livredd for at hun skal såre ham. Men det er en ting som slår henne: Han benekter ikke at han har lurt henne.

Del 1 Krysantemum

Daegu, Sør-Korea
1960

Kapittel 1

Soo-Ja visste om den fremmede. Han som hadde fulgt etter henne de siste fire kvartalene. Hun fortsatte å gå i samme tempo – hun ble ikke redd i situasjoner som denne, men betraktet det som en hjernekamp, som om hun var blitt gitt en gåte eller en oppgave. Hun ville riste ham av seg, men gjøre det elegant, som de store utbryterkunstnerne. Venninnen Jae-Hwa – som gikk ved siden av, med det hjemmelagde skjerfet flagrende i den friske vinden fra Sibir – hadde ikke lagt merke til ham og fortsatte å prate i vei om elskeren i filmen de nettopp hadde sett.

Var mannen en hemmelig agent fra Nord-Korea? spurte Soo-Ja seg selv. Det var bare sju år siden krigens slutt, så det var ikke umulig. Det hjalp jo ikke at den andre siden ikke befant seg på den andre siden av havet, eller på et annet kontinent, men bare noen få hundre kilometer unna, bare atskilt av en imaginær strek, tegnet med kritt på et kart. Soo-Ja fantaserte om at han feilaktig trodde hun var elskerinnen til en høyere embetsmann og ville ha henne til å bære med seg statshemmeligheter over den 38. parallell. Kom han til å bli skuffet, undret hun, når han oppdaget at hun bare var student? Datter av en fabrikkeier, født i tigerens år?

Soo-Ja tok pudderdåsen opp fra vesken og kikket inn i det runde speilet. Der var han, i den skinnende blanke rammen, i hvit jakke og hvite bukser. Vestlige klær. Passende, syntes hun. Hun kunne ikke se ham for seg i hanbok, eller noe annet foreldrene eller besteforeldrene ville gått i.

Fra det selvtilfredse smilet til de opprørske ekstra to centimeterne med hår, så denne mannen ut som en ny art, en ny rase. Han gikk bak henne med rolige skritt, med hendene i lommene, en slags livvakt som var der for å beskytte henne mot menn som ham selv.

«Noen følger etter oss,» sa Soo-Ja omsider til Jae-Hwa, selv om hun ennå ikke hadde funnet ut hvordan hun skulle overliste ham. Hun ville ikke bare riste ham av seg. Det måtte bli en scene av et eller annet slag, ellers ville anekdoten bli for kjedelig, fortellingen for kort. Dessuten måtte han straffes. Ikke grusomt, for han hadde ikke gjort noe forferdelig, men lett, slik at han lærte at han ikke bare kunne følge etter en pen jente på den måten, ikke bare gjøre krav på henne.

«Hvem er det som følger etter oss?» spurte Jae-Hwa, med panikk i stemmen, vokaler som var i ferd med å bli slukt, med et godt tak i venninnens arm. Var han en plyndrer, en som ødelegger jomfruer før bryllupsdagen og gjør dem ubrukelige? Jae-Hwa, med det korte, gutteaktige håret, var ikke like pen som venninnen, men til tross for det – eller kanskje snarere på grunn av det – overvurderte hun ofte sin egen tiltrekningskraft. Hun innbilte seg at menn kom etter henne når de i virkeligheten søkte seg mot venninnen.

«En meot-yanggi,» sa Soo-Ja.

(Meot-yanggi: en overflatisk, forfengelig person som viser fram varer, rikdom eller sin egen fysikk.)

Soo-Ja smilte ved tanken på hva et enkelt ord kunne romme: en definisjon, kritikk, et sleivspark. Hun snudde seg og så direkte på ham, gransket ham da han smilte og senket hodet så vidt i et nikk. Nå som hun så ham på nært hold, slo det henne hvor høy og slank han var. Rundt ham ble sollyset svakere, som om han trakk det mot seg.

Da visste Soo-Ja hvordan hun skulle riste ham av seg.

Da gaten ble bredere foran henne, kastet hun seg inn i det deilige virvaret av kropper, telt og rickshawer som myldret over markedsplassen. Det var så vidt Jae-Hwa klarte å holde følge med henne der hun danset forbi gateselgere som viftet med hårbørster, suste forbi mødre og døtre som kjøpslo med butikkinnehavere, manøvrerte elegant mellom nudel- og fiskekakeboder. Tchanan, tchanan, hørte hun en gateselger rope mens han pekte på keramikkrukker som sto utstilt på bakken på hvite lakener. En gammel mann hostet – skuldrene hans var tynget av gassbeholdere – så smilte han til Soo-Ja med råtne tenner. Barnearmer og -bein feide forbi henne, barna hadde chiliånde.

Soo-Ja smilte, øynene hennes nøt den kinetiske energien i vognene som sikksakket i alle retninger. Den ene kroppen etter den andre kom mot henne, ansiktene stokket seg like raskt som kortene i en hato-kortstokk, boder på hjul som solgte brukte klær kom trillende, slik at hun måtte dukke, ta et skritt til siden. Da hun nådde utkanten av markedet, stoppet Soo-Ja opp og trakk pusten. Rett over gaten for henne gravde en bulldoser på en inngjerdet jordlapp. Hun hadde lenge syntes det var fascinerende å se at bygningsarbeiderne bygget opp igjen utbombede områder. Det var som et mirakel at en fabrikk kunne bli delt i to under krigen og så vokse opp igjen, som en gjenstridig staude. Soo-Ja likte gjenoppbyggingen, det eneste hun var misfornøyd med, var at de nye bygningene og husene var helt like. Hun kunne ikke se forskjellen på et aviskontor og en brannstasjon, som om alle bygningene var utskiftbare plastleker i et brettspill for barn. Soo-Ja lurte på om mennene som reiste steinfestningene, innerst inne var redde for at de kom til å bli bombet eller brent ned enda en gang.

«Følger han fremdeles etter oss?» spurte Soo-Ja Jae-Hwa og smilte. Hun visste allerede svaret.

Jae-Hwa snudde seg for å se etter og så at den fremmede kom gående mot dem. Han prøvde hardt å virke selvsikker, men han var åpenbart andpusten.

Jae-Hwa grov fingrene enda lenger inn i armen til Soo-Ja. «Han er der. Hva skal vi gjøre?»

Soo-Ja trakk venninnen inntil seg og så utfordrende på henne, og så begynte de å løpe igjen. Denne gangen løp Soo-Ja bort fra hovedveien og inn i en bitte liten gate. Hun var inne i en labyrint som var en knapp meter bred. Etter hvert som de kom lenger inn i den, løp de i sikksakk rundt et uendelig antall hjørner – mange nok til å riste av seg villhunder, detektiver, og til og med den unge mannen som fulgte etter dem. De klemte seg forbi en gammel dame som bar vasken på hodet, unngikk en gjeng unger som løp i motsatt retning, ignorerte sulten som gnog da de kjente lukten av soon-dae – den pølseformede delikatessen som var fylt med grønnsaker og ris – en gateselger falbød på gatehjørnet. De kniste som skolejenter, dultet borti de hvite leirveggene mens de løp inn og ut av skyggene.

De var andpustne da de omsider nådde den andre enden av labyrinten, den som førte ut til en annen hovedvei – en mye roligere en. Gateselgerne der så mer slitne ut, og det gjorde varene deres også. En flokk lamme satt tett sammen rundt et bål og hørte på radio, en trikk kjørte forbi, strømledningene delte himmelen i to.

Jae-Hwa, som var sliten, sulten og forvirret, snudde seg mot Soo-Ja. «Jeg skulle ønske han kunne slutte å følge etter oss. Skal vi be noen om hjelp?»

«Hør her, det er ikke han som følger etter oss. Det er vi som fører ham.»

«Hva mener du?» spurte Jae-Hwa.

«Jeg fører ham med meg til et sted der de tar seg av kkang-pae som ham.»

«Hvor er vi på vei?»

«Det blir litt av en overraskelse for vår nye venn.»

Soo-Ja tok Jae-Hwa i hånden igjen, dro henne med seg og stupte ut i natten som en dreven svømmer, så asfalten fikk svarte flekker. Hun visste at hun bare var et par kvartaler fra det endelige målet – politistasjonen.

Soo-Ja ventet på at den fremmede skulle runde hjørnet, der hun sto foran politistasjonen – et enetasjes mursteinshus med høye glassvinduer og spir på markisen. Ved siden av Soo-Ja sto det en politimann, klar til å kaste seg fram, leke helt for de unge damene. Han passet godt til rollen – kraftig, med enorme hender og den svarte lua trukket godt ned over øynene. Den mørkeblå uniformen satt som støpt på den store kroppen, brystet glitret av politiutmerkelser.

Da den fremmede endelig rundet hjørnet og skjønte hvor Soo-Ja hadde ført ham – skjønte sluttpoenget i vitsen han var blitt fortalt – vendte han umiddelbart om for å flykte. Politimannen kastet seg over ham, med armer og bein som var så raske at han så ut som en blekksprut. Mannen i hvitt kjempet imot – albuer traff brystkasser, hender ble til knyttnever, føtter på tå klare til å ta sats. Men han så ut som en tenåring, så mye større var politimannen. Mens han holdt den unge mannen nede, hånet han ham hele tiden ved å daske ham i bakhodet.

«I-nom-a! Så du liker å følge etter jenter? Ville du likt at jeg fulgte etter deg hele dagen?»

Soo-Ja betraktet kampens kompliserte mekanikk, hvordan politimannen ertet ham ved å la ham gå og så ta tak i ham igjen. Den unge mannen bakset rundt som en guttunge som fikk en overhaling av faren, som viste seg å være en bjørn. Soo-Ja så frustrasjonen i blikket hans, hørte at han pustet tungt og desperat.

Han hadde fotfulgt henne gjennom Won-dae-dons smug, bare for å gå rett i fella. Til slutt slengte politimannen fra seg den unge mannen på bakken, med ansiktet ned i skitten. Politimannen plasserte foten på brystet hans før han rakk så mye som å prøve å reise seg.

Da hun kikket nærmere på den fremmede i hvitt, så Soo-Ja at han var ganske ung – sannsynligvis på deres alder, tjueen eller tjueto. Han var dessuten kjekk, med en liten nese, litt sammensnurpede lepper og klare, intense øyne. Han hadde ovalt ansikt som var så delikat at det så ut som det var tegnet med blyant og markert med en kløft i den rette haken. Soo-Ja syntes synd på ham da hun så hvor medtatt han var. Hun var lettet da politimannen endelig slapp taket og lot gutten bli liggende for seg selv på sementgulvet.

«Hva fulgte du etter jentene for?» gjentok politimannen. Den fremmede hostet litt, og så snakket han mens han pustet tungt. «Jeg ville bare finne ut hvor hun bodde.» Politimannen snudde seg rundt og så rett på Soo-Ja, som nok var enda gladere nå for at hun ikke hadde ført ham til sitt eget hjem.

Så snudde politimannen seg mot den fremmede igjen. «Hvorfor det?»

«Så jeg kunne komme bort en annen dag og be henne om å –»

«Om å hva da?» bjeffet politimannen, bøyde seg ned og dasket gutten i bakhodet igjen.

«Om å gå ut med meg,» sa gutten omsider og snudde seg den andre veien for å unngå politimannens store, hanskekledde hender.

En folkemengde hadde samlet seg rundt dem. Det var nå offisielt en scene. De andre politifolkene så på Soo-Ja. I løpet av et sekund hadde situasjonen snudd: De så seg selv i den unge mannens sko, og hadde medfølelse – ja heiet nesten på ham.

«Men hvorfor oppførte du deg ikke bare som et normalt menneske fra begynnelsen av og snakket til oss?» spurte Jae-Hwa. «I stedet for å følge etter oss og gjøre oss livredde?»

Den unge mannen reiste seg langsomt. Han merket sikkert at stemningen var i ferd med å snu, at hans følelsesmessige kapital steg minutt for minutt. Han ristet jorden fra klærne og snudde seg mot Soo-Ja. Den hvite jakken var ikke lenger hvit, men snarere en blanding av sand, skitt og blod. Men selv nå – rød i ansiktet, med halvlukkede øyne – utstrålte han en viss arrogant tilstedeværelse. Soo-Ja forsto at han kom fra en rik familie. De sto der som likeverdige, mens de andre ble til plebeiere, statister i bakgrunnen.

«La oss begynne på nytt. Mitt navn er Lee,» sa han og bukket til Soo-Ja. «Min far er Nam Lee, industriherren. Jeg skulle ha vært modig nok til å snakke til deg. Vil du gå ut med meg hvis jeg lover at jeg skal oppføre meg ordentlig?»

Soo-Ja så på de skitne klærne, det forslåtte ansiktet. Han minnet henne om en fiken som hadde falt ned fra treet, med ødelagt skinn som fristet markene. Hun følte en slags lyskaster over seg, og folkemengden holdt pusten, ventet på svar. Verden sirklet rundt kroppen hennes, mens hun veide for og imot noe som føltes som en viktig avgjørelse. Hvordan kunne hun påføre denne unge mannen et nytt slag, han som allerede var maltraktert og mishandlet av dem alle sammen?

«Greit,» sa Soo-Ja, og hun følte at folkemengden rundt dem var lettet. «Du kan komme og be meg ut en gang. Men du må finne ut av hvor jeg bor på egen hånd. Jeg har ikke tenkt å fortelle deg det.»

«Hvor har du vært? Faren din har ventet på deg!» ropte tjeneren i sin grå hanbok-uniform og med filler i hendene. Soo-Ja var akkurat kommet inn gjennom hovedporten til det hundre år gamle boligkomplekset som var hennes hjem. Hun sto midt på gårdsplassen, og den menneskelige tilstedeværelsen balanserte umiddelbart elementene – den mørke himmelen gikk over i bølgede svarte takstein på taket, ble tonet ned i det buede takskjegget som bandt sammen hodet og kroppen på enetasjeshuset, som i sin tur blandet seg med de lysere nyansene på de tykke tredørene. På bakken flommet de hvite håndskurte steingulvene inn mellom trærne i furulunden, der nålene blåste den ene veien, med kongler som åpnet seg som hønseegg.

«Sa han hvorfor?» spurte Soo-Ja og kikket bort på hovedbygningen.

Den runde lampen lyste opp farens velkjente, lubne skikkelse, der han satt og ventet midt i rommet.

«Hva er det du har funnet på nå? Se å komme deg inn. Ikke la foreldrene dine vente lenger,» sa tjeneren og gikk tilbake til kjøkkenet. Soo-Ja løp opp steintrappen som førte til hovedbygningen, men tok seg god tid på vei inn og lot først skyggen annonsere at hun var på vei. Hun kikket ned på de mørke, gule papirdørene, med fibre som var tykke og ru ved berøring, med en overflate som var porøs, nesten levende. Hun pustet saktere nå, og fingrene skjøv forsiktig opp papirdørene, én i hver retning, slik at foreldrene, som begge to satt på gulvet, kom til syne. Faren til Soo-Ja så opp fra regnskapsboken som lå foran ham på skrivebordet og la fra seg det kvadratiske stempelet han brukte når han signerte sjekker. Ved siden av ham holdt moren en sølvfarget messingbolle, med løse riskorn rundt kanten. De var akkurat ferdige med å spise middag, og det sto halvtomme tallerkener med banchan på det lakkerte mahognibrettet foran dem: krydret kål, soyabønnespirer, babyblekksprut dyppet i rød chilipasta.

«Hvor har du vært i hele kveld? Ikke tenk på det. Vet du hva dette er?» spurte faren, tok av seg brillene og viftet med et brev.

Soo-Ja satte seg ned rett overfor ham på gulvet som var bonet med soyaolje. Hun prøvde å sitte som en dame, med knærne samlet og med føttene bak seg. Hun orket ikke å sitte slik særlig lenge, og flyttet føttene foran seg. «Nei, far.»

«Jeg fikk besøk på fabrikken i formiddag.»

«Hvem var det?» spurte Soo-Ja og presset fingrene mot det blanke laminatgulvet tidens tann hadde gulnet.

«Det var en mann fra utenriksdepartementet. Han kom for å snakke med meg om en jobb for deg i utenrikstjenesten. Var du klar over det?»

Soo-Ja bet seg i leppen. «Hva sa han?»

«Noe sludder om at en datter av meg hadde søkt på diplomatopplæringsprogrammet deres. Men jeg kan ikke forestille meg at en datter av meg ville gå bak ryggen på meg og gjøre noe slikt uten min tillatelse.»

«Men hvis det var slik, at en datter av deg faktisk hadde søkt på programmet … fikk hun beskjed om at hun hadde kommet inn?» sa Soo-Ja og lente seg nervøst fremover med rett rygg.

Faren til Soo-Ja så rasende på henne. «Hvordan kunne du gjøre det uten engang å spørre meg om lov?»

«Jeg er lei for det, abeoji. Men du ville ikke ha latt meg få lov, hadde jeg spurt deg.»

«Og med god grunn,» sa moren, som åpnet munnen for første gang mens hun flyttet på den ovale, hirsefylte puten hun satt på. «Hvis du har lyst til å jobbe før du gifter deg, kan du bli lærer eller sekretær. Diplomat? Jeg har ikke hørt på maken.»

Soo-Ja så bort på moren. Hun var en spinkel kvinne som så eldre ut enn sine førtifire år. Hun hadde nesten alltid håret i nett og gikk med bestemorsaktige klær: lag på lag med vide ullgensere, vide, gammeldagse bukser og hvite sokker som så ut som andeføtter. Hun oppførte seg aldri som en rik kvinne og eide ingen smykker.

«Men det er ikke det jeg har lyst til å gjøre. Jeg har lyst til å reise,» sa Soo-Ja. «Kan jeg – kan jeg få se hva som står i brevet?»

Faren nølte, så ga han henne brevet.

Soo-Ja leste det ivrig, og hun kom helt til midten før hun skjønte at hun var kommet inn. Hun fikk straks hjertebank, det føltes som om en fugl var fanget i brystet hennes og desperat forsøkte å komme seg ut. Soo-Ja så opp på foreldrene, smilte og forventet å se stolthet i blikkene deres. Men det gjorde hun ikke.

«Du må være helt vanvittig som tror at du får lov til å reise til Seoul,» sa moren. Hun bøyde seg over en liten gassbeholder til tobakken i pipen hennes tok fyr. «Hva ville folk si hvis vi lot deg bo alene i en fremmed by? Det er rett og slett ikke mulig.»

I rommet ved siden av, som var kjøkkenet, hadde kokka og hjelperne hennes jobbet i timevis ved vedkomfyren. De laget mat til Seollal-festen, som var dagen etter. De dampet song-pyeon over en seng med aromatiske furunåler i en enorm jerngryte. Men det kom ikke en lyd fra kjøkkenet, som om festforberedelsene var satt på pause og tjenerne også ble irettesatt.

«Vi må beskytte deg,» fortsatte moren. «Hva tror du ville skjedd med deg hvis du ikke hadde noen til å passe på deg? Hva ville vennene og forretningsforbindelsene våre si hvis de fikk vite at vi lot deg reise til Seoul på egen hånd? De ville tro vi var blitt gale, at vi var udugelige foreldre.»

Soo-Ja hørte lyder fra kjøkkenet igjen idet tjenerne fortsatte med matlagingen. Hun hørte at et grisehode ble skåret av med en slakterkniv og at innvollene falt ned i gryten som freste over ilden. Luften i rommet kjentes tung, og Soo-Ja følte at hun ikke kunne røre seg.

«Jeg skal jobbe veldig hardt,» tryglet Soo-Ja. «Jeg skal gå fra timene til rommet mitt og fra rommet mitt til timene. Jeg skal ikke snakke med noen. Jeg skal besøke tante Bong-Cha ofte, slik at hun kan bekrefte at jeg har det bra.»

Faren så tankefull ut. «Moren din har rett. Seoul er ikke en trygg by. Radioen melder om sammenstøt mellom demonstranter og politiet hver eneste dag.»

«Det har vært sammenstøt overalt!» sa Soo-Ja og knyttet nevene.

«Men ikke så ille som i Seoul,» svarte faren. «Det er hovedstaden. Det blå hus ligger der. Og den tiltrekker seg alle slags bråkmakere.»

«Det kommer ikke til å fortsette med demonstrasjoner i all evighet. Det kommer snart til å ta slutt,» sa Soo-Ja og reiste seg nesten. Hun gjorde seg så urørlig som en steinpagode i håp om at ordene deres skulle gli over henne som regnet under uvær.

«Nå er det nok, Soo-Ja,» sa moren og ga tegn til at diskusjonen var over. Hun tok pipen ut av munnen og viftet med den i retning av datteren. «Er du en god datter, eller er du en revedatter? Dette er det som er best for deg.»

Og med den avvisningen visste Soo-Ja at hun ikke kunne dra til Seoul. Hun kom aldri til å bli diplomat. Smerten da hun forsto det, var så sterk at hun måtte holde seg fast i gulvet av frykt for at det skulle gi etter under henne. Soo-Ja lurte på hvorfor bakken ristet, men så skjønte hun at det var hun selv som skalv.

«Dere tar feil,» sa hun. «Jeg skal dra dit. Jeg kommer til å finne en løsning.»

Rundt midnatt våknet Soo-Ja av lyden av ulver som ulte, bare at disse ulvene også ropte navnet hennes. Soo-Ja gned seg i øynene, som fremdeles var røde av gråt, reiste seg raskt fra gulvet, skjøv bort de tunge, vatterte teppene. Hun tok opp det første tykke plagget hun fant i kommoden – en knelang, brun kåpe med hekter. Hun tok den på seg og for ut av rommet, mot stedet lyden kom fra.

Soo-Ja løp gjennom de mange fløyene i huset med føtter som slo mot det harde sementgulvet. Den raske pusten ga gjenklang i de store, luftige rommene som var fulle av enorme antikke skap, malerier og skriftruller langs veggene. Brødrenes skyvedører åpnet og lukket seg der hun løp forbi, de søvnige blikkene som prøvde å fokusere på henne mens nattkjolen flakset i vinden, som vinger under kåpen.

Da Soo-Ja nådde gårdsplassen – som lå i mørke bortsett fra en liten lampe over den skitne lotusdammen – så hun at faren allerede sto der. Han hadde på seg briller og pyjamas og lyttet til studentguttene som laget leven utenfor porten.

«Vis oss ansiktet! Vis oss ansiktet en eneste gang!» ropte de. «Bare en liten kikk!»

Soo-Ja var ikke smigret. Det var pinlig at faren var nødt til å høre på noe slikt. Hun visste at guttene var fulle av soju og dessuten unge. De visste ikke hva kjærlighet var, de imiterte bare dens fakter. De var for blyge til å snakke til henne i timene og kunne ikke ha blitt til riddere i skinnende rustninger i løpet av natten.

«Kjenner du dem?» spurte faren.

«Jeg vet ikke hvem de er. Bare hvor de kommer fra.»

«Skolen din?»

«Jeg tror det.»

«Skal vi invitere dem inn på litt grønn te, kanskje?» spurte faren og så sarkastisk på henne. Soo-Ja visste at det ikke var noe faren ønsket mer enn å helle en stor bøtte kaldt vann over guttene. Han visste godt hvordan han skulle gjøre det på en teatralsk måte – hvordan han skulle åpne porten langsomt for å gi dem forventninger, hvordan han skulle helle vannet i riktig vinkel, hvordan han skulle fremsi de siste ordene av sluttpoenget.

Før han rakk å følge innskytelsen, ba Soo-Ja ham om å vente. Hun løp inn, mot morens rom. Da hun kom tilbake, omtrent et minutt senere, hadde hun dekket ansiktet med en slags maske. Hun satte kursen rett mot porten og skjøv den opp, lik en general som åpner fiendens festning.

De unge mennene ble så opphisset at de bråkte enda mer, og så ble de helt stille. Noe kom til syne foran dem: Det var Soo-Ja iført en grotesk talmaske, skåret ut i oretre og malt i rødt og blått. Det var den tradisjonelle Hahoe-dansemasken, som i gamle dager ble brukt av skuespillere som sang. Den hadde overdrevne ansiktsuttrykk – halvt menneske, halvt ånd – med enorme øyenbryn, smale sprekker til øyne og tre røde prikker – en i pannen og en på hvert kinn. For bare noen minutter siden hadde masken hengt til pynt på veggen i morens rom.

«Her er jeg! Dere spurte etter meg, og her er jeg!» sa Soo-Ja bak de bitte små vannrette sprekkene i masken.

Ingen av de unge mennene visste hva de skulle si. Vinens virkning var i ferd med å avta, og de nølte – noen av dem lo forlegent – mens Soo-Ja sto der og utfordret dem.

«Dere ville se meg. Og her er jeg!» Dagens hendelser hadde gjort Soo-Ja dristig. Foreldrene hadde såret henne, nå ville hun såre andre.

Da guttene snudde seg bort, la Soo-Ja merke til at flokken delte seg, og noen i midten kom mot henne. Hun gjenkjente ham umiddelbart som Min, den unge mannen hun hadde møtt på gaten. Hun betraktet ham da han kom nærmere, med et utfordrende smil om munnen, med håret strøket bakover med vaselin. Hun så at han hadde et sår på leppen og at ansiktet var fullt av blåmerker.

Hun lurte på hvordan han hadde funnet adressen hennes. Var dette vennene hans? Min hadde på seg den samme hvite jakken og de samme hvite buksene, men enten var det et annet sett eller så var de allerede blitt vasket og var gullende rene. Hva slags mann var det, undret Soo-Ja, som hadde et skap fullt av hvite klær?

Min kom så nær at han kunne nå ansiktet hennes. Et øyeblikk trodde hun at han kom til å rive masken av henne. Men i stedet bukket han brått og dypt for henne, som om han var militær. Da han bøyde hodet tilbake, stirret han på henne med respekt i blikket. Så vendte han seg mot vennene og snakket til dem som om det var de som hadde plaget Soo-Ja.

«Hjem med dere, alle sammen. Dere har plaget henne nok i kveld.»

De unge mennene nølte – noen hvisket – men omsider begynte de å spre seg og gikk i hver sin retning. De gjorde det langsomt, for de var nysgjerrige på hva Soo-Ja og Min ville si til hverandre. Akkurat som barn – som lurte på hva de voksne gjorde etter at de hadde lagt seg – så de for seg at det kom til å skje noe magisk, som alkymi.

«Hva er det du vil?» spurte Soo-Ja da de omsider var alene.

«Det har jeg allerede sagt. Gå ut med deg.»

Soo-Ja sukket og tok av seg masken. Det var altså dette det dreide seg om – en kjærlighetssyk gutt i en slags feberrus, lik det yngste medlemmet i en stamme som lenge hadde vent seg til en slik lidelse. Soo-Ja visste ikke hva hun skulle si. Hun visste bare at det var et ugudelig tidspunkt, og at situasjonen ikke kunne vært mindre romantisk. Soo-Ja tok et skritt bakover og lente hodet mot porten, slik at hun sto parallelt med ham, og hun likte at de ikke trengte å se rett på hverandre. Hun så ut på gaten sin gjennom Mins øyne: buskperikumen som blomstret på bakken og hardført sprang fram mellom steiner og betong, radene med akasietrær som hvilte etter å ha gitt skygge hele dagen, med greiner som vaiet langsomt i vinden.

«Jeg beklager, men det er nok ikke mulig,» sa Soo-Ja og så bort fra ham. Hun lengtet tilbake til sitt eget rom, men idet hun åpnet porten igjen, nølte hun. Soo-Ja ble stående urørlig med ansiktet under lampen og se på ham mens øyenstikkerne danset rundt henne. «Vær så snill å gå nå. Jeg vil ikke at faren min skal komme ut og se deg her.»

Min la hånden på porten for å hindre henne i å åpne den. «Pleier han å banke opp frierne dine?»

«Nei, han foretrekker å torturere dem med lange fortellinger om franske misjonærer.»

Så, som på signal, hørte Soo-Ja farens velkjente skritt som nærmet seg porten. Hun vurderte å gjemme Min bak et av trærne, men akkurat idet hun tok hånden hans for å føre ham dit, kom faren ut og så dem. Soo-Ja slapp Min umiddelbart. Hun følte farens skuffede blikk trenge inn gjennom huden, bore seg inn i henne.

Soo-Ja følte farens sinne, men hun visste at han ikke kunne si noe – ikke etter alt det fæle han allerede hadde gjort den dagen. Han var nødt til å tilgi henne at hun var indiskré, på samme måte som en herre tillater bøndene én eneste festdag, slik at de ikke har noe imot å jobbe på markene resten av året.

«Kom inn igjen,» sa han skarpt, snudde seg og gikk inn igjen.

Soo-Ja ble stående på samme sted med hamrende hjerte. Hun lurte på om hun noen gang kom til å se Min igjen. Han så på henne, det hvite i pupillene hans lyste i mørket. Soo-Ja stirret tilbake på ham. Hvis hun hadde vært mannen, ville hun kanskje ha kysset ham. Han sto der, taus, usikker på hva han skulle gjøre, som om han måtte krysse en elv eller komme seg forbi en sjøorm. Han så ut som en guttunge som var blitt bedt om å synge ved de voksnes bord. All selvsikkerheten til tross, var han ingen Romeo. Han var knapt nok Mercutio.

«God natt,» sa Soo-Ja omsider.

«God natt,» gjentok Min og han våknet med ett til liv, som om fortryllelsen var blitt brutt. Han snudde seg, og av en eller annen grunn begynte han å løpe. Han så seg ikke tilbake, men løp som om han hadde noe i hælene.

Seollal, feiringen av kinesisk nyttår, begynte tidlig om morgenen, og Soo-Ja våknet til lyden av faren som ønsket slektningene velkommen i hovedbygningen. De hadde ankommet siden klokken seks, tanter og onkler Soo-Ja sjelden traff og knapt tenkte på som familie bortsett fra de to gangene i året de møttes i forbindelse med de viktigste feiringene – Chuseok, takksigelsesdagen var den andre.

Et øyeblikk vurderte hun å bli liggende i sengen, men hun ville ikke skuffe de døde forfedrene sine – Seollal var dagen da de ble hedret. Hun skjøv til side de tunge vatterte teppene, reiste seg opp og snublet bort til skapet, der samlingen av hanbokkjoler ventet på henne.

Hanbok var det tradisjonelle festplagget og besto av en kort jakke, holdt sammen med et bredt båndlignende ot-ga-reom, og et langt omslagsskjørt. Underdelen, som var festet stramt over brystet, skrådde utover til den ble like vid som en brudekjole. Til forskjell fra antrekk som var laget av bomull eller nylon, hang ikke hanboken slapt over kroppen hennes – den tykke håndvevde silken ga stoffet så mye volum at det så ut som om stoffet svevde om henne.

Etter å ha kledd seg metodisk – jobbet seg gjennom de mange knutene og lagene i hanboken – fant Soo-Ja ut at hun skulle gå innom utedoen som lå innerst i komplekset. Båsen ved siden av hadde rennende vann, og hun tenkte det var lurt å sprute litt i ansiktet som fremdeles var litt hovent etter gråten kvelden i forveien.

Soo-Ja gikk raskt ut med kanten på den lange hanboken hevet, så den ikke skulle sope nedi bakken. Dagen var fargeløs og uten sollys og føltes bare som en litt mindre plagsom forlengelse av natten, der kulden blåste mot den bare halsen og anklene.

Soo-Ja hadde dårlig tid. I det fjerne hørte hun at bønnene var i gang, og hun visste at alle var samlet i hovedbygningen. Men idet hun var i ferd med å runde hjørnet, hørte hun noe som fikk henne til å bråstoppe. Det var navnet hennes, uttalt med kusinen Ae-Chas høyfrekvente stemme.

«Det virker som om hun tror det er noe spesielt ved henne,» sa Ae-Cha, litt dempet, som om hun befant seg inne på utedoen. Soo-Ja lente seg mot veggen og holdt pusten så de ikke skulle legge merke til henne. «Hun vil bare ha oppmerksomhet, det er derfor hun finner på så mye tull.»

«Tror du ikke at hun virkelig har lyst til å bli diplomat?» hørte Soo-Ja noen andre spørre. Stemmen hennes var tydeligere, og Soo-Ja regnet med at det var en annen kusine.

«Naturligvis ikke! Hun lager bare en forestilling ut av dette for å få oppmerksomhet. Tenk den sorgen hun påfører tante og onkel! Hvordan kan hun være en så utakknemlig datter?» fortsatte Ae-Cha.

«Jeg synes du er litt hard mot Soo-Ja. Kanskje hun virkelig har lyst til å gjøre det.»

Soo-Ja kikket rundt hjørnet, og gjenkjente kusinen Chun-Hees korte, gutteaktige frisyre, tunge briller og kongeblå hanbok. Chun-Hee satt på en stubbe ved siden av utedoen med en rull toalettpapir i hånden. Døren – som var slitt etter å stadig vekk utvide og trekke seg sammen i regnet – sto på gløtt, og Soo-Ja gjettet at Ae-Cha var der inne. Soo-Ja kikket seg over skulderen for å se om det kom noen, men det var ingen der, så hun vendte igjen oppmerksomheten mot samtalen.

«Soo-Ja vil virkelig reise så hun kan finne seg en brun mann og gifte seg med ham!»

«Er du sikker på at du ikke bare er sjalu, Ae-Cha?» ertet Chun-Hee henne. «Fordi du ikke er like pen som henne.»

«Jeg ville også vært pen om jeg ikke hadde vært nødt til å gjøre et dagsverk i mitt liv. Hvem er det som gjærer kimcheen hennes? Hvem er det som destillerer soyasausen? Tjenerne hennes! Det må være veldig slitsomt å handle hele tiden!»

Chun-Hee kniste litt. Soo-Ja lyttet vantro.

«Diplomat? For en løgn! Sekretær, tenker jeg vi kaller det. Hun hevder at hun er tatt inn i utenrikstjenesten. Jeg skulle gjerne sett det brevet,» fortsatte Ae-Cha, stemmen hennes ble høyere og ivrigere. «Men jeg skjønner godt at hun lyver. Hun er jo gammel jomfru – hun må se seg om etter andre muligheter.»

Soo-Ja kunne ikke lenger finne seg i det. Hun rundet hjørnet og gikk mot utedoen. Chun-hee så henne først og ble hvit i ansiktet. Hun stivnet der hun satt og mistet toalettpapiret på gulvet. Ae-Cha kunne også se henne, ettersom døren til utedoen åpnet seg selv med et knirk. Hun satt på huk i en ubekvem stilling og holdt opp skjørtet. Hun så ikke lenger like selvsikker ut.

«Dere har rett,» sa Soo-Ja sarkastisk. «Jeg er en gammel jomfru. Jeg er tross alt tjueto år. Og uansett hvor hardt jeg prøver, får jeg ingen menn til å se min vei.»

Chun-Hee ristet hendene foran ansiktet. «Nei, nei, eonni! Du må ha hørt feil! Vi kritiserte deg ikke!»

Soo-Ja så kjølig på henne. «Jeg setter pris på at dere tenker på foreldrene mine og meg. Ettersom dere to er gjester her, sier jeg ikke noe mer. Men skulle dere være nysgjerrige på livet mitt i fremtiden, kan dere bare spørre meg direkte. Dere trenger ikke å lure eller gjette. Det kommer dere til å spare tid på.»

Og med det vendte Soo-Ja bort fra dem og gikk til hovedbygningen. Da hun kom dit, så hun at seremonien allerede var i gang. Alle mennene var samlet rundt et stort trealter som var fullt av tallerkener med mat – gaver til de døde. To høye lys var tent og plassert ved hver ende av alteret, som sto foran et stort skjermbrett med fem paneler. Skjermbrettet dekket hele veggen og var fullt av hanja, kinesiske tegn. Nedenfor alteret brant det røkelse på et lite bord.

Soo-Ja satte seg sammen med moren og de andre kvinnene, som satt langs veggen, mens mennene utførte ritualene. Soo-Ja så på mens faren langsomt skjenket et glass vin, og deretter satte det på bordet som den første gaven. Hun betraktet farens ansikt. Hun stirret på det myke bomullshvite håret og de dype rynkene langs kinnene. Han hadde noen dagers skjeggvekst på haken og poser under øynene. Hun skjønte at han ikke hadde sovet godt de siste nettene på grunn av henne.

«Soo-Ja,» hvisket moren, etter å ha ventet på at mennenes messing skulle bli høy nok til å drukne stemmen hennes. «Det er heldig at det er Seollal i dag. Det kan minne deg på de tre konfusianske dyder som skal være styrende for en kvinnes liv.»

«Ikke vær redd, mor. Det har jeg fått høre siden den dagen jeg ble født. Være lydig overfor far, være lydig overfor ektemann, være lydig overfor guttebarn.»

Men Konfusius tok feil, tenkte Soo-Ja.

Moren til Soo-Ja betraktet mennene som bukket på gulvet, senket knærne, så hendene, og deretter hodet – alt i én sammenhengende, sømløs bevegelse. De brettet seg sammen som menneskelige papirdokker, fra voksen til barn, til nyfødt og deretter opp igjen. Moren myste og snakket lavt til datteren.

«Ikke tro at du kan lure meg. Jeg vet hvor gjerne du vil reise. Du har alltid vært opprørsk av deg. Så snart du får noe for deg, søker du det som en pil søker blinken.»

«Hvis far virkelig hadde vært glad i meg, hadde han latt meg få dra.»

«Du vet åpenbart ingenting om kjærlighet. Og jeg visste ikke at livet ditt her var så forferdelig. De fleste jenter på din alder sliter seg ut på å dyrke ris. Du sitter hjemme og leser poesi.»

Soo-Ja så på moren. Hun hadde lyst til å si: Mor, du snakker som om du ikke vet noe om hvordan det er å ønske noe. I stedet bet hun seg i leppen og passet seg for ikke å snakke ubedt. Hun så på mens mennene – alle sønnene – bukket og messet til forfedrene, mens kvinnene trakk seg tilbake. Alle sto tett sammen i det ene rommet, og Soo-Ja måtte kjempe mot lysten til å løpe sin vei.

«Jeg trodde foreldre ville det som var best for barna.»

«Det er en myte. Vi vil det som er best for oss.»

«Det vet jeg. Du vil at jeg skal gifte meg. Men jeg vil heller gå på diplomatskole.»

«Den ene tingen utelukker ikke den andre,» sa moren.

Hun snudde seg mot datteren og så på henne, ikke som barnet sitt, men som en likeverdig kvinne. «Hvis du finner en som er svak – en som vil la deg ta avgjørelser; du blir naturligvis nødt til å la ham tro at det er han som bestemmer. Du vil gjerne reise til Seoul. Jeg vil gjerne at du skal gifte deg. Kanskje vi kan komme fram til et kompromiss?»

«Jeg trodde du var imot at jeg reiste til Seoul.»

«Jeg er imot at du drar dit som enslig kvinne. Det er noe annet.»

Soo-Ja hørte hva moren sa, og forsto at hun ikke var helt alene likevel. En som er svak. Som vil la meg ta avgjørelser. Svaret var åpenbart: Hun ville bli nødt til å lure sin fremtidige ektemake.