Geir Stian Ulstein

En dag i livet

Roman

GEIR STIAN ULSTEIN

En vakker dag – 2012

Flammeskygger – 2009

Piggtrådroser – 2007

© juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplar-fremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand/Passion&Prose

Omslagsfoto: John Tobin/TobinPhoto.com

Redaktør: Tiger Garté

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-423-2

ISBN 978-82-8205-344-0 (trykket)

Til Adrian Vento.

Du har gått glipp av så mange mennesker …

Her finner du skygger av dem.

Hvis Gud skapte alt på én uke,
må livet kunne beskrives på én dag.

I natt satt jeg på kjøkkenet ditt.

Dunst av bacon og ferske rundstykker,

nyrørt jordbærsyltetøy i en skål på bordet.

Vi snakket

om urettferdigheten.

Slik omtalte vi det faktum at

tre av mine besteforeldre

aldri skulle få møte min sønn.

Jeg våknet og husket da

at du også,

mormor,

er død.

Tre ord plukket fra 15. juli 1972-utgaven av lokalavisen:

Ulykke.

Reddet.

Omkom.

(De samme ordene sto også i lokalavisen mandag 25. juni 1945.)

Det som nå følger, fant sted 14. juli 1972.

Det sorte speilet

Svart mellom dunkelt land ligger vannet. På den ene bredden skinner et ensomt lys uten å nå ned til den store vannflaten. Breddene speiler seg derimot mørkt mot det mørke. I øyeblikket finnes ingen tid. Fjorden har vært, er og skal være. En tyngende stillhet forsterker forestillingen om et bunnløst juv. Vannet virker øde, hendelsesløst, innholdsløst; et sort speil. Likevel er det en vokter. Mørkt og truende skjuler overflaten en kraft som bare en liten bevegelse i speilet antyder.

Fra bredd til bredd står brokar på brokar i stein. Klossene speiler seg også mørkt i det mørke.

Over åsen på østre bredd dukker en strime av sollys opp. Strimen utvider seg, viser at tiden fremdeles eksisterer, at den beveger seg – at alt har en ende, også mørket. Snart treffer lysstrimen fjorden, varlig, i et lyst, rosa skjær. Det store mørket trekker seg tilbake, jaget. Sorte silhuetter av måker som glir over himmelen, dukker opp i speilet. Mørkegrønt, duggbelagt siv trer frem. En svak dis ligger over innsjøen. Dagen demrer.

Lyset forvandler vannflaten, men speilet beholder likevel sin hemmelighet. Solen kan ikke avsløre den virkelige kraften i vannmassene – kun skjebnen åpenbarer det nådeløse i dette vakre.

Glassklart.

En gammel frontkjemper hilser dagen

Jo da, solen, den kommer når den er klar, det nytter ikke å sitte og vente, tenkte den eldre mannen mens han gikk nedover grusveien, gjennom sommernatten som ennå ikke var over.

Både hans grå hår og skjegg var uflidd. Disiplinen i forhold til regelmessig å fjerne hårvekst hadde opphørt i ukene tilbrakt mellom frontlinjene, på flukt vestover, og siden hadde han aldri klart å gjenopprette den.

Luften i denne siste gråmørke skumringstimen virket kjølig, men det var nok kun et sansebedrag skapt av gårsdagen – for da hadde det vel vært varmt?

I den ene hånden holdt han fiskestangen, over skulderen hang den mørkegrønne fiskevesken der en nistepakke i grått matpapir, en blank termos og en krukke med meitemark var stablet ned. Dessuten var en tom plastpose til oppbevaring av den ventede fangsten stappet ned i den bulende vesken.

Ved jernbanelinjen stoppet han og stirret i begge retninger etter lys, men kun et kornete, grått mørke viste seg langs skinnene. Han likte å stirre ut i dette sommergrå mørket som fikk verden til å forsvinne bare blikket søkte langt nok av gårde. Synet minnet ham om grumsete vann han kunne lokke opp fisken fra, bare den var sulten nok og marken sprellet.

Han krysset sporet og fortsatte ned den siste skråningen. Der det flatet ut, endte veien i hovedgaten. Han fortsatte til høyre og gikk gjennom sentrum. I rask rekkefølge passerte han bensinpumpene, fotoforretningen, bokhandelen, bakeriet, banken, kolonialforretningen, barbersalongen og kafeen. Flere av forretningene kunne han ikke i farten huske å ha sett tidligere, og det enda han gikk her hver eneste dag. Ting forandret seg stadig og raskt.

Ingen av innehaverne ville åpne sine respektive foretak på flere timer. De fleste sov nok fremdeles, kanskje med lyse drømmer etter alle solstrålene som hadde nådd tettstedet dagen i forveien.

Hovedgaten og bygningene opphørte der en sti gikk til venstre, mens selve veien fortsatte oppover skråningen, under jernbanelinjen, mot ny bebyggelse. Han valgte som vanlig stien. Den ledet gjennom et lite skogholt.

Dugg perlet gresset.

Jorden har først grått seg i søvn og deretter over en ny dag, tenkte han.

Først da han kom opp på en liten haug, skimtet han vannet, enda det aldri hadde vært mer enn hundre meter unna de siste ti minuttene. Allerede var verden en anelse lysere enn da han låste døren hjemme, men innsjøen, eller «fjorden» som alle kalte den, hvilte fremdeles grå og hemmelighetsfull.

Mannen fulgte stien ned skråningen, passerte over en vei, ned en ny skråning og kom frem til vannkanten som han fortsatte å gå langs. Han tenkte at noen burde sprenge vekk disse unyttige, små haugene som han gikk opp og ned hver bidige dag. Det fantes folk her som kunne sprenge. Under krigen hadde de til og med sprengt broen som krysset fjorden. Han syntes ikke noe om det, men det var fortid, og metallbroen på steinpilarene sto som om det aldri skulle ha hendt noe der.

Blikket fanget opp prammen. Det var en lettelse knyttet til å se den hver morgen, at den fremdeles lå der. Det merkelige var at den aldri sto akkurat der han husket å ha plassert den dagen før. Han snudde så vidt på hodet og fikk et glimt av broen over fjorden. Deretter la han vesken og stangen ned i bunnen av prammen, der årene allerede lå.

Han dyttet den lille trebåten som han hadde arvet av faren, ut i vannet og tråkket deretter opp i den. Den skrapte mot bunnen, men han overhørte det. Han satte seg, og ved hjelp av den ene åren skjøv han prammen vekk fra grunna. Strømmen tok tak og drev farkosten utover. Han fikk også den andre åren på plass og rodde noen rolige tak, lot armene knuse motstanden årene møtte.

Tenk, en gang klarte jeg ikke å ro med begge årene samtidig. Nå lager trælene mine groper i dette treverket, tenkte han og smilte sørgmodig over den fortidige hjelpeløsheten der han taktfast førte båten fra land. Kanskje ville livet ha vært annerledes, bedre, hvis han bare hadde lært seg alle de tingene han kunne nå, raskere? Han løftet opp årene og lot vannet føre prammen med seg. Strømmen hadde sin opprinnelse i at fjorden var delt i to av en innsmalning som fikk den midtre delen til å minne om en elv, og det var der han nå befant seg. Kraften i vannmassene var ikke sterkere enn at han kunne ro motstrøms. Han kunne ha rodd nordover, opp til og under broen, videre, forbi den lille øya med en hytte, som lå rett på den andre siden av broen og derfra videre, videre … Isteden lot han seg drive med fordi det alltid var færre båter og mennesker i den sørlige fjordenden. Jo færre, jo bedre. Han tok et par tak med venstre åre for å holde kursen, før han igjen lot seg drive. Prammen danset raskt og urolig nedover. Vannflaten var ennå mørk, men et blikk på den ga ham plutselig en helt klar tanke: På et eller annet tidspunkt, plutselig, som om natten hadde senket seg over hjernen hans, var alle minner, særlig om det som nettopp måtte ha hendt, blitt gjennomhullet og drømmeaktige. Det var som om han stadig ble overfalt og frarøvet sine egne opplevelser. Hans ypperlige hukommelse – den som til og med hadde vært altfor god – var plutselig møllspist. Alt han satt igjen med, var fragmenter.